Under the Light of the Italian Moon

Copyright © Jennifer Anton, 2021

Tento překlad knihy UNDER THE LIGHT OF THE ITALIAN MOON vychází se svolením Jennifer Antonové.

Translation © Jana Kordíková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 9788076890138

Nancy a Vivien

Předmluva

Tuto knihu mi věnovaly Italky z mé rodiny. Oslovily mě i přesto, že řada z nich už je několik desítek let po smrti. Otázky o svém životě mi do hlavy zasely už v roce 2006, když jsem čekala dceru. A téhož roku, když jsem ne úplně dobře snášela období po porodu a zemřela mi babička, mě přímo posedla touha získat na tyto otázky odpověď.

Sbírala jsem příběhy, když jsem sedávala u kuchyňských stolů v Plainfieldu v americkém státě Illinois, pila kávu a ochutnávala pocukrované pizzelle. Moje dcera se mnou jezdila na spoustu výletů do Itálie, kde jsem si jako aperitivi dávala prosciutto s proseccem a poslouchala přetlumočené vzpomínky bratranců a sestřenic, kterým už bylo i přes devadesát let. Domluvily jsme si soukromé návštěvy zaprášených muzeí na Padovské univerzitě, seděly s knězem v tlumeně osvětlené faře ve Fonzasu a procházely si záznamy a farní věstníky ze třicátých let. Stály jsme na hřbitovech, četly si jména na mramorových náhrobcích, ze zdí hrobek se na nás dívaly černobílé fotografie našich předků.

Tyto ženy prožily úžasné životy, ale zavřely se za nimi dveře. Hlasy z minulosti mě každé ráno budily už v šest hodin. Vyprávěj naše příběhy, Jennifer. Zapiš je do knihy. Jejich životy byly pevně spjaté s dobou, ve které žily. S fašistickou Itálií. Itálií za druhé světové války. Katolickou Itálií. Studium těchto témat mě úplně pohltilo. Jak dopadal fašismus v Itálii na život ženy, která pracovala jako porodní bába, manžela měla v zahraničí, a na zbytek jejich rodiny? Kromě vzpomínek tetiček, sestřenic a kněží a kromě literatury jsem vše snáze pochopila také díky vědecké práci historiků jako Victoria de Graziová a Richard Bosworth.

Shromážděné příběhy, porozumění díky pečlivě provedeným rešerším a pak také trocha imaginace se nakonec propojily do knihy, kterou teď držíte v ruce. Popisuje vliv dvou světových válek na městečko v severní Itálii. Odvahu a vytrvalost žen. Manželskou lásku. Možnost žít věčně díky literatuře.

Vše začíná u žen.

V nich se spojují nebe a země. Dochází k stvoření a vzniku celého lidstva.

V mocném mateřském lůně se odehrává přechod z božského do světského.

Právě Marie porodila věčnost a vykoupení.

Síla světa je v jeho ženách.

Moc světa je v jeho ženách.

Ale přesto právě ženy často přehlížíme.

Některé ženy však nechtějí být zapomenuty ani zapomínat.

Zvlášť když to jsou Italky.

Část první

Kapitola 1

Listopad 1914 Nebylo kam utéct, a tak Nina Argentová zírala na oltář a snažila se soustředit na mši. Obklopovala ji hřejivá vůně kadidla a kvůli knězovu deklamování a svíčkám, jež svatyni osvětlovaly, jen těžko udržovala oči otevřené. Byla neděle a tak jako každou neděli za celých deset let, co je na světě, poslušně seděla a k smrti ji nudil starobylý text katolické Bible svaté.

Pod klenutým stropem kostela Chiesa della Natività di Maria na ni shlížela soška madony. Plameny svíček ozařovaly modrý závoj a něžný výraz Panny Marie, jedna strana jejího obličeje se v tom světle leskla a druhá naopak nořila do stínu. Nina se otřásla a přitáhla si svetr kolem ramen. Když se prsty dotkla silné příze, cítila se jistěji. Svetr dostala před dvěma týdny od své matky k narozeninám – narozeninám, které slavily společně.

„Narodily jsme se na rozhraní dvou měsíců – jsme vášnivé a věrné. Dar za můj dar,“ prohlásila matka, když Nině dárek předávala. Měl modrou barvu, aby se jí hodil k očím. Zakrýval kdysi bílé šaty, které teď měla na sobě a zdědila je po starší sestře. Opřela se o pevné dřevo kostelní lavice a zkoumala barvy na obrazech od Frigimelica a Forabosca, které visely na stěnách kostela. Výrazná vínová barva oblečení, připomínající zaschlou krev, třpytivá zlatá, kůže, která byla na plátně zachycená tak, aby zářila a působila plasticky. Když člověka obklopovala tak bohatá výzdoba, snadno to odvedlo jeho pozornost od kázání.

Všechny ženy z rodiny seděly po její pravici: bylo jich sedm a zaujímaly čestné místo, v řadě hned za jeptiškami. Argentovy stejné místo obsazovaly každou neděli. O čtyři roky starší Onorina, která byla dokonalá a zbožná, měla zavřené oči, modlila se s třpytivým růžencem propleteným mezi sepjatými prsty a naprosto ignorovala tři mladší sestry, které se pošťuchovaly vedle matky. Její otec a mladší bratr Vante seděli vepředu s ostatními muži. Muži vepředu, ženy vzadu, oddělovaly je jeptišky. Ninin starší bratr Antonio s nimi dnes nešel. U snídaně mezi ním a matkou panovalo silné napětí, a nejspíš proto teď na mši chybí. Knězi to jistě neunikne. Mamma bude zklamaná. Nina moc dobře věděla, jak to dopadá, když ji někdo zklame.

Když obrátila pohled vzhůru, na majestátní krucifix tyčící se nad oltářem, sklouzla jí z hlavy mantila. Protože si krajku na hlavě začala upravovat, zapomněla se zapojit do modlitby, čímž si u matky vysloužila povytažené obočí. Adelasii Dalla Santovou Argentovou si člověk nechce rozzlobit, zvlášť ne při mši. Protože pak na vás doma čeká její vařečka, kterou vás vytrestá na culo. Její přísnost byla známá nejen v rodině, ale po celém městě. Byla to jediná vyškolená porodní bába ve Fonzasu a okolních vesnicích, porodila všechny děti, které Nina znala, a vysloužila si přezdívku La Capitana, Kapitánka. Proslýchalo se, že z ní má strach i samotný kněz.

Nina přes hlavy a čepce viděla svého otce Corrada Argentu, jak si poposedává. Také mu nudou klesala víčka, ale čas od času se otočil, aby zkontroloval ženu a matku, kterých se bál stejně jako děti. Nonna Argentová, drobná a přísná žena v černých šatech a se zakrytou hlavou, byla kromě Onoriny snad jediná, kdo se plně pohroužil do mše. Nonna vypadá přesně jako čarodějnice, pomyslela si Nina, chybí jí jenom koště, na kterém by pak odletěla.

Když došlo na přijímání, Nina vzdechla úlevou. Konečně! Mši budou mít brzy za sebou a ona už se nemohla dočkat, až se posadí ke krbu s knížkou, poté co mammě a nonně pomůže s přípravou polenty k večeři. Kráčela mramorovou uličkou za jeptiškami, pak si klekla před oltářem, vyplázla jazyk a očekávala tělo Kristovo. Když hostii dostala, pokřižovala se a vstala, aby se vrátila na místo. Lepkavý papír jí zůstal na patře a ona přemítala o tom, proč Bůh chce, aby jeho děti měly otlačená kolena a osezená pozadí, jinak je nepřijme do nebe.

Když procházela kolem řad mužů, kteří po přijímání klečeli a modlili se, zahlédla velkou rodinu Panteů, jež zaplnila dvě řady v přední části kostela. Jeden ze sestřiných spolužáků, Pietro, se v lavici bez váhání ohnul a pomohl svému bratříčkovi upravit tkaničky, které mu kdosi svázal k sobě, aby, až se postaví, zakopl. Nejpravděpodobnějším viníkem tohoto kousku byl rozcuchaný zrzek krčící se v lavici za nimi. Mladý Pante zavázal bratrovi boty a znovu se posadil. V tu chvíli si všiml Ninina pohledu a tiše se na ni usmál. Chvíli váhala, jestli mu to má oplatit. Vždyť na ni stále ještě dohlíží madona. Poté, co jsem dostala tělo Kristovo, bych se měla modlit. Vrátila se na své místo, pohmožděnými koleny znovu klekla na studené dřevo a čekala na konec mše.

„Fratelli e sorelle,“ pronesl Don Segala, když ukončil liturgii. „Dnes bych vás chtěl požádat o mimořádnou modlitbu. Zítra další skupinka našich občanů odjíždí do Ameriky. Nejprve pojedou do Janova a tam se nalodí na dlouhou cestu přes moře. Signori, prosím, připojte se ke mně u oltáře.“ Lavice zavrzaly, až se to rozlehlo po celém kostele, a skupina pěti mužů a tří chlapců zamířila do přední části kostela. K Nininu velkému překvapení mezi ně patřil i mladý Pante. Opravdu se na tak dalekou cestu může vydat i takový kluk? S velkou vážností se postavil k ostatním mužům, kteří ho převyšovali o hlavu; v obličeji měl zasmušilý výraz. Ovšem bradu nesl hrdě zdviženou a na rozdíl od ostatních byla ještě hladká. Hnědé sako se spoustou záplat mu bylo příliš široké, proto na jeho štíhlé postavě zplihle viselo. Zajímalo by mě, kolik bratrů to sako nosilo před ním.

Kněz všechny ze skupiny vyvolal jménem. „Bože, prosím, požehnej těmto mužům a dopřej jim bezpečnou cestu do Ameriky. Dopřej jim, aby tam uspěli, a je-li to Tvá vůle, zase je bezpečně doveď k jejich rodinám zde ve Fonzasu.“ Farníci se sborově připojili: „Amen.“ Když se Pietro vrátil na své místo, ohlédl se k lavici Argentových, hořce se usmál a kývl. Nina se snažila zjistit, jestli se dívá na ni nebo na její sestru, ovšem Onorina rychle zase sklopila hlavu. Madona totiž dohlížela i na ni.

Nina věděla, že z Fonzasa odjíždí spousty mužů hledat práci do ciziny. Několikrát slyšela otce, jak o tom říkal matce, ale nikdy ji ani nenapadlo, že by tam mohli jezdit takhle mladí lidé. Rozrušilo ji to, hlavu měla plnou otázek a prudce jí bušilo srdce. Pietro Pante, který s rodinou bydlí jen kousek od nich a chodí do třídy s její sestrou, teď míří do Ameriky.

Do Ameriky!

Ona zatím byla nejdál s matkou v Padově. Pak jednou i v Bergamu. To je úžasné! Co se mu tam přihodí? Jaké to bude plout na lodi spoustu kilometrů odsud do nové země? Začít život tak daleko od Fonzasa? Mše skončila, farníci povstali a začali zpívat. Nina se s vervou přidala, a když se znovu podívala na Pannu Marii, měla pocit, že se na ni usmívá.

Když Don Segala s ministranty dokončili všechny obřady, vycházeli farníci z kostela jako menší průvod. Ze dveří se linula varhanní hudba, dav se rozdělil v hloučky, které se spolu zapovídaly, a po celé piazze zněl místní dialekt. Nina hopsala po kostelních schodech dolů do podzimního vzduchu a před ní se k obloze majestátně tyčila Monte Avena; zdejší vápencové skály místy narušovaly pásy zeleně. Listopadové slunce jí hřálo do ramen a ona mhouřila oči na teď už zasněžené vrcholky Dolomit oddělující Itálii od Rakouska.

Nina se dívala ještě výš, nad kostelní věž stoupající nahoru a nahoru a končící kampanilou, a vysoko v horách zahlédla hrádek Eremo di San Michele. Když v létě s otcem vyrazili na jednu ze svých houbařských výprav, vyprávěl jí, že před mnoha staletími lidé na hoře postavili kapličku zasvěcenou svatému Michaelovi, ochránci před zlem. Tenkrát se prý domy stavěly ze dřeva, takže často docházelo k požárům, proto prý vedle kaple trvale žil strážce v domku připomínajícím malý hrad. Občané města mu dobrovolně platili daň, každý dával pytel kukuřičné mouky a on se staral o to, aby je zvonění zvonu varovala před požáry, které by mohly zničit celé město. V dnešní době už se sice domy stavějí z kamene s omítkou, ale strážce tam žije dál. Není mu tam smutno? přemýšlela Nina. Dělá si na svahu vlastní mši? Vidí mě, jak tady stojím na piazze? Ve škole jim jeptišky vyprávěly, že Eremo di San Michele, neboli, jak ony říkaly, San Micel, je jediné místo, které ulpí v paměti cestujících z provincií Trento a Vicenza do Belluna po cestě zvané Paolina postavené starými Římany. Ninu vždy uklidňovalo vědomí, že na ně dohlíží muž z hradu.

„Tak jsi tu mši přežila, Ninetto?“ objevil se za ní papà a mluvil tak hlasitě, že přehlušil všechen ostatní hovor. Síla jeho hlasu ji jako obvykle překvapila, ale přesto se na něj musela usmát. Když se nacházel v blízkosti dalších mužů a nikde na dohled nebyla jeho žena, jeho hlas se pokaždé rozléhal do širokého okolí.

„Papà, že nepojedeš do Ameriky?“ ujišťovala se Nina a mžourala nahoru na jeho velké uši.

„Do Ameriky? Ne! Jsem šťastný tady ve Fonzasu, kde každý den vidím svoji Ninettu. Pročpak, chceš snad, abych tam jel?“ Dloubl ji do ramene a pošimral pod krkem.

Protože moc potřebovala, aby jí odpověděl, vážně se na něj podívala. „Ale teď už tam posílají i děti, ne? Vždyť ten Panteovic kluk Pietro přece není dost velký na to, aby tam jel bez rodiny. Antonia ani Onorinu bys tam neposlal, že ne?“

Otci se v obličeji objevil úsměv a poškádlil ji: „Takže ty nechceš, abych tam jel já – to ty sníš o Americe!“ Všechny hlavy na náměstí se po jeho prohlášení otočily.

Než mu Nina stihla položit další otázku, přišel je pozdravit Teodosio Pante. Corrado mu kývl na pozdrav. „Teo! Zrovna jsem tu s Ninettou mluvil o tom, že tvůj kluk jede do Ameriky.“ Plácl druhého muže do ramene. „Nechceš dneska večer zajít na skleničku? Pozval jsem i ostatní. Připijeme jim před odjezdem! Chci jim na cestu dát trochu svojí grappy.“

„Perfetto,“ souhlasil Teodosio. Jako hlava obrovské rodiny Panteů zplodil čtrnáct dětí a jednoho syna už do Ameriky vyslal. „Já přivítám jakýkoli důvod dát si grappu. Mimochodem,“ ztišil se, „už jsi tu novinku sdělil Adelasii?“

Corrado se naježil, podíval se na Ninu, pak zpátky na Teodosia. „To je dobré,“ šeptl neobvykle tiše. „Večer přijď. Ona si to na časem zvykne.“

„Na co si má zvyknout, papà?“ vyzvídala Nina a přestala kopat do kamínku. O čem mamma neví? Nikdy není dobré, když o něčem neví.

„Neměj strach, Ninetto,“ snažil se ji uklidnit Corrado. „Všechno bude v pořádku.“

Nina se otočila a viděla, jak mamma z kostela vychází jako poslední spolu s knězem a jeptiškami. V šedých šatech, které ji zakrývaly od širokého krku po silné kotníky, působila stejně neochvějně jako její pověst. Byla dvakrát tak široká než papà. Ninina matka, Don Segala a jeptišky stáli na schodech kostela a povídali si; vždy měli spoustu důležitých záležitostí k probírání.

Nina s Corradem se jim vyhnuli a šli se pozdravit s Corsovými a Cecconovými. Muži se usmívali a plácali Corrada po zádech, ptali se ho na práci na pile, vyzývali ho na utkání v bocce a zvali ho do taverny na pivo. Nina se zdravila s kamarády ze školy, děti se honily po náměstí a byly vděčné, že už se dostaly ze svírajících okovů kostela. Slunce brzy klesne po obloze, zesílí chlad a všechny rodiny z městečka Fonzaso klikatými uličkami zamíří do domků s terakotovými střechami, ve kterých hoří oheň. Nina se ještě jednou podívala na San Micel a cítila, jak na ně strážce dohlíží, zatímco se lidé rozcházejí do uliček a podloubí. Když se k rodině Argentů připojila i Adelasia, společně se vydali do Via Calzen.

Dlažební kostky se před nimi cestou z kostela rozprostíraly jako koberec z lastur. V horském vzduchu se vznášel kouř z páleného listí a komínů. Procházeli kolem domů Corsových a Bofových, se kterými sousedili už před Risorgimentem. Nina sice vnímala, jak vedle ní Vante nadšeně švitoří, ale ona měla hlavu plnou myšlenek na Ameriku a lodě na oceánu. Co v Americe jedí? Je to tak daleko, úplně jiný svět. Rodina se brzy přiblížila ke svému domu. Balkon vystupující z přední části vrhal v poledním slunci stín. Vypadají jejich domy stejně? Bude Pietrův nový dům vypadat takhle? Když rodina došla až k domu, objevil se Alberto Giocomin, který se venku bez kabátu třásl zimou. Nina si uvědomila, že ani jeho v kostele neviděla.

„Adelasie, díkybohu!“ Rozpřáhl ruce a pospíchal k Ninině matce. „Celou cestu jsem sem běžel. Lucia už bude mít miminka. Můžete přijít?“ Jeho kulatý obličej se během řeči zvrásnil úzkostí.

„Sì,“ ujistila ho. „Je sice ještě brzy, ale tak už to u dvojčat bývá.“

Lucii Giocominové narostlo obrovské břicho, protože v něm měla dvě děti, ale zbytek těla zůstal vyhublý, takže se zdálo, že se nemůže udržet na nohou. Nina tu ženu litovala pokaždé, když ji u kašny viděla nabírat vodu. Adelasia se obrátila na manžela a děti. „Vrátím se po večeři.“ Kývla na Corrada. „Nemusíte na mě čekat.“ Aniž by čekala na jeho odpověď, pospíchala do domu, aby si tam vzala svou porodnickou brašnu, a během několika okamžiků už její mohutná postava s Albertem po boku napůl běžela kolem Niny. Nina se za nimi dívala, protože, když tu matka nebude, část jejích představ o ideálně stráveném nedělním odpoledni se právě rozpadla. Poslouchala dva páry nohou, jak klapou o dlažební kostky po Via Calzen, ale pak ji z myšlenek náhle probrala nonna Argentová. „Vždycky jsou u ní na prvním místě cizí rodiny,“ prohlásila nabručeně. „Není divu…“ Pak se její skřehotání odmlčelo a Nina se vložila do hovoru. Napodobila přitom matčin rozhodný tón a napřímila ramena, jako když Adelasia mluví s Corradem.

„Polenta už je hotová,“ okřikla Nina stařenu a snažila se působit vyšší a dospělejší. „A omáčku zvládnu sama. Mamma mě ji naučila pro tyhle případy, když není doma.“

Dali si polentu s omáčkou z rajčat, která pěstovali na terasovitých záhonech, a k tomu úžasný zapečený kozí sýr; kozu chovali na zahradě. Syté chutě je zahřály skoro stejně intenzivně jako oheň z kamenné pece.

I když byla Nina na Kapitánčino postavení ve městě hrdá a vděčně přijímala všechny příjemnosti, které jim přinášelo a jiné rodiny si je nemohly dovolit, přesto se nemohla ubránit pohledům na matčino prázdné místo u stolu. Když se mladší sestry začaly u stolu prát, napomenula je, jako by byla dospělá. Když už skoro dojedli, přikráčel Antonio z půdy. Spali tam s Vantem vedle sušených kukuřičných klasů a šustí, které se tam ukládalo na podpal. Přinesl ho celou náruč, a než se posadil, přihodil ho do kamen. Pak se navečeřel, zíral do tančících plamenů a nato se beze slova vrátil zpátky na půdu. Nina se zamračila a přemýšlela o jeho nepřítomnosti na mši, o jeho celodenní nepřítomnosti mezi ostatními členy rodiny. Takhle tichý ještě nikdy nebyl.

Když dojedli, nonna Argentová se posadila na svou postel v obýváku u kamen. Podzimní slunce zapadalo brzy a kromě záře ohně už v domě panovala tma. Když nonna pletla a byla ráda, že si může chvilku odpočinout, poskakovaly kolem ní stíny. Nina, Onorina a Vante uklízeli. Menší děti odběhly do dětského pokoje nahoře, aby si pohrály. Corrado šel nahoru, aby si promluvil s Antoniem.

Nina měla konečně hotovou všechnu práci a našla si knížku, stále položenou na místě, kde ji ráno nechala. Vklouzla do obývacího pokoje a sesunula se na čalouněné houpací křeslo. Dávala si pozor, aby se nedostala moc blízko k ohni, kde praskaly uhlíky a vysílaly do vzduchu zlatavé jiskry. Celou místnost zaplavovalo horko a ještě se tu držely vůně nedávno snědeného jídla, jež jí dodávaly pocit bezpečí.

Nina si otevřela knížku na stránce, kde si ji ráno založila modlitební kartičkou s Panenkou Marií. Po první větě vplula do místnosti její starší sestra a vyrušila ji od čtení. Nina se musela přes okraj knížky na Onorinu podívat – usedla proti ní na pohovku a dala se do šití. Všichni se shodovali na tom, že je Onorina krásná. Černé kučery jí vyklouzly z mašle, splývaly jí podél obličeje a zdůrazňovaly její tmavé oči. Ninino tělo připomínalo rovnou čáru, ale Onorině už bylo čtrnáct a vytvořily se jí ladné křivky. Dokonce i její stehy byly úpravné. Nina zkoumala své vlastní neohrabané ruce na hubených zápěstích. Tady se ladnosti nedostávalo. Nonna se ji samozřejmě také snažila naučit šít, ale nikdy jí to moc nešlo. Dokonce i obyčejný pytlík se jí povedlo zdeformovat tak, že ho radši rozstříhali na hadry. Vzdychla. Aspoň že umím tu omáčku.

Pak se její mysl znovu vrátila k oznámení v kostele. O posledních emigranti. Co kdyby Onorina odjela do Ameriky jako Pietro Pante? Don Segala tvrdil, že muži budou pracovat v uhelných dolech; kdyby tam jela Onorina, nemohla by tam pracovat. Co by mohla dělat? Co tam ještě je? Nina odložila knížku a prošla kolem sestry kuchyní ven ze dveří. Postavila se na kousek trávy, kterou ještě nepopálil mráz. Kontrast mezi vyhřátým vnitřkem domu a chladem venku ji ohromil a ona náhle začala plně vnímat své okolí. Od úst jí v chladném vzduchu stoupala pára. Skrz téměř holé větve stromů viděla na San Micel i hrádek. Kladla nohu před nohu a pomalu se otáčela. Dlouhá a pozvolná Monte Avena, pak Monte Vallorca. Připadalo jí, že ji hory obkličují jako hradby uzavírající ji před světem, který nezná.

Odpoledne se proměnilo ve večer a až na půtky mezi nejmladšími sestrami byl klid. Když Nina nebo Onorina nějak nezasáhly, šestiletá Aurora a tříletá Evira se pořád praly, Evira totiž Auroře moc ráda brala panenku a někam ji schovávala. Starší dívky se začaly zvedat, protože moc dobře věděly, že by se měly chystat do postele, než je tam přijde zahnat nonna. Pak se zvenku ozval jakýsi hluk – mamma!, pomyslela si Nina. Jakmile děti uslyšely, že prochází brankou, všechny se narovnaly. Kostelní zvon právě odbíjel devět hodin, když Adelasia otevřela dveře a vešla do předsíně, kam se za ní děvčata rozběhla.

„Mamma! Uvařila jsem omáčku přesně, jak jsi mě to učila!“ vyhrkla Nina a byla hrdá, že se s tím matce může pochlubit.

„Jak jsou na tom dvojčata?“ zajímala se Onorina.

Adelasii krátce zacukalo v obličeji, ale pak se dokázala znovu ovládnout.

„Miminkům se vede dobře. Je to chlapec a děvče – zdraví a dost velcí. Už mají i jména! Carmine a Renata.“

Uhladila Nině vlasy a přešla do obývacího pokoje. „Lucia je šťastná, ale unavená.“

„Co se děje, mamma?“ zajímala se Nina, protože vycítila, že před nimi matka něco tají. „Proč vypadáš tak smutně, když jsou všichni v pořádku?“ Adelasia se posadila, jednou rukou uhladila šaty a druhou se držela za spodní část zad. Jak daleko asi mamma s tou těžkou taškou musela jít, aby se dostala ke Giocominovým? Nina zvažovala, jak náročný byl výstup do svahu.

„Nic to není. Už jsem doma. A mám tu spoustu práce. Nechal mi váš otec nějakou polentu, nebo jste ji všechnu snědli?“ Nina s Onorinou pospíchaly do kuchyně, aby jí připravily talíř.

Kapitola 2

Když mamma mlčky dojedla, Nina v jedné ruce držela knížku a četla si, zatímco druhou kroužila v kalné vodě v hrnci a stírala ze stěn zbylou polentu, která už se odmočila. Corrado seděl u stolu proti Adelasii a zapálil si cigaretu. Kouř mířil k matce, která si otřela pusu a podala Nině svůj talíř. Adelasia si založila ruce, pohodlně se opřela a zahleděla se na manžela. „Když jsem procházela kolem taverny, viděla jsem signora Panteho s dalšími muži. Zmiňovali se o tom, že k nám míří na skleničku.“

„Neměj strach; napijeme se venku. Vím, že jsi unavená,“ chlácholil ji. Vstal, položil jí ruku na rameno a ona mu ji stiskla.

„Kde je Antonio?“ ptala se.

„Nahoře. Najedl se a hned se zase vrátil zpátky.“

Mužské hlasy venku zesílily a přiblížily se k domu.

„Už jsou tady!“ Corrado si vzal kabát a pak zamířil do cantiny, protože se s nimi chtěl podělit o svou domácí grappu.

„Nino, přinesla bys nám skleničky?“ Podobnými úkoly Corrado vždy pověřoval Ninu. Věděla, že je na ni hrdý a že mu díky hnědým vlasům a modrým očím připadá hezká.

„Sì, papà,“ odpověděla. Matka vstala a odešla nahoru.

Než Nina otevřela skleník, aby vyndala skleničky a postavila je na podnos, nakoukla oknem ven. Kolik mužů tam je? Papà, signor Pante, jeho syn a dva další. Prohlížela si hladké tváře Pietra Panteho, které tak ostře kontrastovaly se zarostlými obličeji ostatních. Je moc malý na to, aby mohl pít grappu. Papà Onorině nedovoluje, aby ji pila, pomyslela si, vyrovnala na podnos čtyři skleničky a vyšla ze dveří.

„Když ti bude moje grappa chutnat, můžeš mi ji v Americe prodávat!“ Corrado poplácal Pietra po zádech, pak tleskl rukama a jeho hlas zesílil tak, že už málem křičel. „Vlastně už bych si od tebe měl peníze vybrat hned, protože venku na tom určitě vyděláš balík!“

Nina všem rozdala sklenky a otec se posadil. „Je čas se napít. Ninetto, koukej, tady je Pietro. Odpoledne ses na něj ptala. Jede do Ameriky!“

Nina se celá schoulila. Vadilo jí, že Pietro ví, že o něm mluvila. Podíval se na ni s vážnou tváří a hlavou plnou myšlenek. Víc se jí líbil, když se usmíval.

„Nino, potřebujeme ještě jednu sklenku!“ popíchl ji laskavě Corrado, který už začal nalévat.

„Promiň, papà!“ odběhla do domu, popadla skleničku a za pár vteřin se vrátila.

„Když je Pietro dost starý na to, aby pracoval v Americe, klidně si může dát i trochu grappy,“ prohlásil Corrado a oslovil tím další muže u stolu. Nina Pietrovi podala sklenku. Vtom se zvedl poryv studeného větru a zatřásl stolem. Pietrovi vlétly vlasy do očí. Odhrnul si kudrny z čela, pak se na ni usmál a řekl: „Grazie.“ Líbilo se jí, jak se jí díval do očí, než tác odnesla domů, zatímco ostatní muži ji úplně přehlíželi. Zpátky v domě se na ně musela ještě jednou podívat. Skupince dodala energii vidina blížící se grappy, mluvili jeden přes druhého a divoce gestikulovali, aby podpořili své názory.

Muži kolem stolu vtipkovali, jejich horký dech se v nočním vzduchu měnil na páru. Pietro uvolněně seděl na lavici, zatímco jim Corrado až po okraj plnil sklenky domácí pálenkou a pak je rozdal. „Salute!“

„Salute!“ Skleničky zacinkaly a pak do sebe všichni obrátili silnou kořalku.

Pietro se zakuckal, když mu tekutina začala pálit v krku, ale pak kašel ovládl.

„Ještě jednu?“ Corrado začal s rozléváním dřív, než Pietro sklenku vrátil na stůl.

„Basta!“ vykřikl Pietro ochraptěle, „mně už to stačí.“

Corrado se rozesmál. „Un altro bicchiere?“ Zvedl lahev, aby všem nabídl další rundu, a oni ochotně souhlasili. „Uomini del mio core!“ vyhrkl a všem dolil.

„Takže jste usoudili, že už vás v Itálii nic nečeká, a všichni odjíždíte!“ konstatoval Corrado, bouchl pěstí do stolu a začal mu rudnout obličej.

„Tady se dá jenom sedlačit. Jak tu chceš vydělat nějaké pořádné peníze? To jde jenom v Americe,“ mínil Luigi Ceccon. „Navíc by mě překvapilo, kdyby se Itálie nenechala brzy zatáhnout do války. Nechceme si nic začínat, ale budeme si muset vybrat stranu a pak na ní zůstat. Takže se jednou do války dostaneme.“

„Doufejme, že nás Salandra udrží mimo,“ prohlásil procítěně Pietrův otec. „Dobře, že odmítl pomoct Německu a Rakousku.“

„A co když se do nás pustí?“ zajímal se Luigi. „Pak budeme válčit na svém dvorku!“

„Pojďme změnit téma!“ přerušil je Corrado. „Hovory o válce připravují o dobrou náladu. Jak že se to jmenuje loď, na které poplujete?“

„No, je to SS Verona. Skvělé italské jméno!“ vyhrkl Ludovico Vieceli. „Důvěřujeme jí, že nás tam bezpečně dopraví. Všichni pořád ještě musíme myslet na Titanic. Dokud nedorazíme do Ameriky, budu mít strach z ledovců.“ Otřásl se, pak se pokřižoval a políbil si klouby na ruce.

„Mio Dio, to byla hrůza. Šel ke dnu jako cihla. Od té doby už dva roky řeším vlastní problémy, ale stejně na něj nedokážu přestat myslet. Asi už na to nikdy nezapomenu…,“ naříkal Luigi a znovu se napil.

„Všichni ti lidi,“ přidal se Pietro, ale na rozdíl od svých společníků zněl zamyšleně, „mířili za svými sny…, ale pak skončili v oceánu.“

„To je pravda, Pietro,“ přikývl Corrado. „Teď jsi to vyjádřil skvěle.“ Následovala uznalá pauza, po které mladíkovi zatřásl ramenem a znovu se napil. „Povídej, jaký máš z cesty do Ameriky pocit? Co tam budeš dělat, kromě toho, že vyděláš balík a oženíš se s blonďatou Američankou?“

„Bude žít u bratra,“ vložil se do toho signor Pante. „Angelo mu našel práci v pensylvánských dolech – zaplatil mu i lodní lístek. Pietro bude pomáhat rodině, a tak je to správně. Až splatí dluh Angelovi, začne peníze posílat zpátky do Itálie, a až nastane správný čas, znovu se usadí tady a pomůže s budováním naší země.“

„Vlastně,“ začal Pietro, protože mu dodal odvahu alkohol i společnost starších mužů, „se mi v Americe bude líbit.“ Nepodíval se na otce a točil si prázdnou skleničku mezi prsty. „Možná se nakonec usadím tam.“

„To je nesmysl, chlapče!“ zamračil se jeho otec. „Vždyť máš celou rodinu tady. Amerika je pro tebe jen dočasné řešení, abys nám pomohl nějak uživit šestnáct hladových krků. Až tam dorazíš, změníš názor. Vždyť jsme tuhle zemi nesjednocovali proto, aby od nás všichni odjeli!“

Pietrovi zrudly tváře. „Vím, že mě rodina potřebuje, papà! Nemůžu na to zapomenout, protože mi to každý den připomínáš!“

Když Pietro takhle před nimi odporoval otci, všichni u stolu náhle zmlkli.

„Musíme si připít!“ naléhal na ně Corrado v tom nečekaném, rozpačitém tichu.

„Ano! Připijeme si. Na Ameriku a taky na Itálii!“ Ludovico zvedl sklenku směrem k ostatním.

Po další sklence a mohutném poplácávání po zádech se každému z mužů dostalo přání šťastné cesty, džbánku grappy a mohli odejít. Jen Teodosio se tu zdržel s Pietrem, aby si promluvili s Corradem. Oba muži si šli zakouřit a Pietro zůstal u stolu sám. Zaslechl útržky jejich rozhovoru.

„Ví o tom?“ ptal se jeho otec.

„Ví,“ potvrdil mu Corrado.

„Určitě je rozrušená, ale je to správná věc, Antonio se odsud musí dostat.“

Nina se nonně Argentové vymluvila, že ji papà ještě bude potřebovat, aby nemusela jít spát. Chtěla si poslechnout, co se děje. Něco není v pořádku. Její matka bere schody na půdu po dvou, aby si promluvila s Antoniem. A přitom tam nikdy nechodila. Když Nina vyšla ven posbírat skleničky, našla Pietra, jak u stolu sedí sám.

Napínala uši, aby zaslechla, o čem si povídají její otec a signor Pante.

Pietro postavil sklenku na podnos. „Pomůžu ti,“ nabídl se.

„Zvládnu to,“ trvala na svém. Věděla, že má v hlase víc netrpělivosti, než ve skutečnosti cítí, ale když jí teď pomáhal, kvůli cinkání skleniček už sotva zachytila aspoň trochu z tlumeného rozhovoru mužů. Pak to vzdala a zamířila ke dveřím. Po několika krocích se otočila k Pietrovi. „Jede taky, viď?“ zajímala se, a když se mu podívala do očí, zračil se v těch jejích tázavý výraz. „Myslím bratr, jede taky do Ameriky?“

„Myslím, že ano,“ potvrdil tiše.

„Proč? Proč by nás opustil? Rodinu? A všechny ostatní?“ Odložila sklenky a založila si ruce na příjemný svetr, aby se tím uklidnila.

Pietro zabubnoval prsty do stolu a povytáhl obočí. „To se těžko vysvětluje.“

„Už je mi deset. Pochopím to.“

„Allora,“ povzdechl si. „No, pokud jde o mě, já mám třináct sourozenců. Celý rok se dřeme, abychom všechny uživili, ale ani tak to nestačí. Život tady je tvrdý.“ Naklonil se k ní a ztišil hlas. „A… taky… chci zkusit něco nového, být samostatný. Vydělávat si vlastní peníze.“

Prohlížela si ho modrýma očima a jeho slovům rozuměla jen napůl. „Takže jde o peníze? Ale v Americe nemají liry, ne?“

„Ne.“ Znovu mluvil hlasitě, protože se těšil na zítřejší dobrodružství. „Mají dolary a centy. Jeden cent a tak podobně.“

„Jasně.“ Rozzářila se, protože ji něco napadlo. „Kdyby ses sem vrátil, tak mi jeden přivez.“

„Cent?“

„Sì! Cent. Chci ty americké peníze vidět!“ Té vyhlídce se usmála.

„To udělám.“ Ve světle od dveří se mu u očí objevily vrásky od smíchu, ale pak zase zvážněl. „Jestli se vrátím.“

Přikývla. „Pro jistotu o to poprosím i bratra.“

„To dává smysl.“ Zasmál se. „Nevsázej všechno na jednoho koně.“

„Cože?“

„Ale nic. Už bych měl jít.“ Znovu se otočil a pomalu zamířil zpátky ke Corradovi a svému otci, kteří si dál povídali v podloubí.

„In bocca al lupo!“ volala za ním Nina, aby mu popřála hodně štěstí.

„Crepi!“ Otočil se dokolečka na patě, usmál se na ni, pak zavřel vrátka a odhodlaně prošel kolem mužů zabraných do hovoru.

Když se Nina vrátila do domu, našla matku sedět u kuchyňského stolu s hlavou v dlaních. Opravdu jí na tvářích zasychají slzy? Vždyť mammu nikdy nic neporazí.

„Mamma, neplakej.“ Nina odložila podnos a šla k ní.

„Je to moje vina,“ prohlásila Adelasia, spíš sama k sobě než k Nině. „Odjíždí kvůli mně.“

„Ne, ne, mamma. Není to tvoje chyba. Chce do Ameriky jet, aby byl samostatný,“ zopakovala Pietrova slova, aniž by tušila, co přesně znamenají.

„Pořád jsem někde pryč. A teď za to platím. Dokonce jsem mu vybrala dokonalou ragazzu, ale stejně chce odjet.“ Opřela si obličej o dlaň.

Nina se rozhlížela po kuchyni a zoufale se snažila přijít na to, čím by utěšila svou jinak nezlomnou matku. Adelasia byla slunce, kolem kterého se všichni otáčeli a na kterém záviseli. Ninina mysl si nedokázala ani představit, že by matku mohlo něco znejistit. Proklínala bratra, že jí takhle ublížil.

Matka natáhla ruce, aby k sobě Ninu přitiskla, držela si děvče u prudce se zvedajícího hrudníku vonícího mýdlem a olivovým olejem. „Slib mi, že mě nikdy neopustíš. Jsi moje Ninetta, můj dar.“ Silnými prsty Nině uhladila vlasy.

„Proč bych tě měla opouštět? To nikdy neudělám.“

Nina vnímala, jak se ty pevné paže, které ji svíraly, trochu uvolnily, ale srdce, které cítila pod uchem, dál prudce bušilo. Zatímco hledala další slova útěchy, otevřely se dveře, dovnitř vešel Corrado a pověsil si kabát. Adelasia pustila Ninu, osušila si oči, napřímila záda a zhluboka se nadechla.

„Ninetto, ostatní už jsou v posteli. Takhle pozdě už bys dávno neměla být vzhůru,“ okřikla ji autoritativně. Mluvila sice na Ninu, ale ve skutečnosti tím napomínala tatínka.

„Dobrou noc.“ Nina matku políbila na vlhkou tvář, pak odběhla k otci, aby ho krátce objala, a vyrazila do schodů. Během stoupání slyšela za sebou jejich hlasy.

„Ty piješ, kouříš a vykládáš o válce, zatímco já na tenhle svět přivádím děti a snažím se naši rodinu udržet pohromadě.“

„Už když ses vrátila, poznal jsem, že o tom víš. Kdo ti o tom řekl? Myslel jsem, že to probereme dnes večer.“ Říkal to omluvně, jako manžel, který se snaží vyhnout hádce s manželkou. „Neměl jsem je sem zvát. Dnes ne.“

„Měl jsi mi o tom nejdřív říct. Ale už se stalo. Mluvila jsem s Antoniem. Dala jsem mu peníze na lístek. Odjede příští měsíc. Nemůžu ho tady držet.“

Později, když už všechny děti spaly, zamířila Adelasia do ložnice. Ruce i silná předloktí si omyla v umyvadle; ty silné paže už na svět vytáhly bezpočet dětí. Pak si oblékla noční košili. Podívala se na sebe do zrcátka na stěně a jako obvykle se jí v mysli vynořila slova její matky: „Che brutta!“ Její matka o ní totiž vždy říkala, jak je hrozně ošklivá. Ale vlastně na tom nezáleželo. Vyrostla z ní dospělá, osmatřicetiletá žena s vlastními dětmi a bylo jí úplně jedno, jestli je nebo není ošklivá. Je zdatná. Dokázala věci, které většina žen nikdy nedokáže. Kartáčovala si dlouhé černé vlasy, které se z drdolu dostávaly jen na noc, pak si z krabičky na prádelníku vzala dřevěný růženec a šla se na balkon pomodlit.

„Zdrávas, Maria, milosti plná, Pán s tebou; požehnaná ty mezi ženami a požehnaný plod života tvého…“ Odmlčela se. Na plody životů je odbornice. Ženy a porody. A teď má hlavu plnou starostí. Její prvorozený, její syn ji opouští. Může za to ona, protože když byl malý, odjela studovat do Padovy? Měl i přes všechny ty dopisy a dárky pocit, že ho opustila? Byla chyba, že ho tak dlouho nechala v péči své tchyně, která o ní nikdy nemluvila příliš laskavě? Dala mu všechno, co potřeboval?

Když syn takhle opouští matku, znamená to, že něco udělala špatně. Každý den svého života bojovat proti tomu, aby byla zbytečná a nezajímavá, což si o sobě myslela jako dítě, protože její matka měla mnohem raději jejího bratra Vittoria. Vždy ji upozorňovala na to, co udělala špatně. Ale práce porodní báby si ji tak nějak našla. Své řemeslo dobře ovládá a svou mohutnou postavou, kvůli které ji matka považovala za ošklivou, uklidňuje ženy, jimž pomáhá. Radost z toho, že přivedla na svět nový život, že se může dívat na výraz ve tváři matky, jež poprvé spatří své novorozené dítě, jí přináší tolik uspokojení a naplnění, že už se dokázala přenést přes pocity nepovedené dcery, nehodné matčiny lásky.

Bůh ji povolal, aby pomáhala ženám; aby jim pomohla s činem, který žádný muž nedokáže, s nesmírným břemenem a radostí, kterých jsou schopné pouze ženy, schopností stát se zdrojem nového života. Když se jí narodilo čtvrté dítě, kněz jí nabídl účast v kurzu pro venkovské porodní asistentky na padovské univerzitě. Uměla číst, byla oddaná katolička a dokonalá kandidátka na péči o ženy ve Fonzasu a jeho okolí, aby se zdejší lékař mohl věnovat dalším záležitostem. Tchyně se zhrozila a manžel to nechápal, ale Adelasia jim prostě vysvětlila, že přes zimu bude pryč, políbila svá děťátka, sbalila si tašku a odjela. Studovala u doktora Truzziho, který se proslavil tím, že provedl první úspěšný císařský řez v Itálii. Své rodině psala každý týden. Když se vrátila, byla si mnohem jistější, že dokáže zlepšit stav matek i dětí během porodu. Nina a Vante se k ní rozběhli zářící štěstím, že už se jim vrátila mamma a zbaví se hrůzovlády nonny Argentové. Ovšem Antonio ji odmítl obejmout a trvalo to několik týdnů, než jí to umíněné dítě odpustilo, že od nich odjela.

Když za ním vylezla na půdu a posadila se na roh jeho postele s přehozem, který mu vyrobila, když byl ještě malý kluk, řekl jí: „Mamma, až se ožením, nevyberu si ženu jako ty. Rodinu budu živit já. Ale to tady nepůjde.“ Proti tomu se nedalo nic namítat. Kdyby byla obyčejná matka, Antonio by tu možná zůstal.

Když tu teď klečí při modlitbě, je jí jasné, čeho se dopustila; odehnala nejstaršího syna do neznámé Ameriky, protože dává své práci přednost před rodinou. Dokončila modlitbu. „Svatá Maria, Matko Boží, pros za nás hříšné, nyní i v hodinu smrti naší. Amen.“

1919

„Vittoria nostra, non sarai mutilata.“

Naše vítězství nesmí být zmrzačeno.

– Gabriele D’Annunzio

Kapitola 3

Září 1919 Nina stála před zrcadlem v dřevěném rámu opřeným v rohu místnosti, o kterou se dělila se sestrami. V tomto stísněném prostoru jen málokdy zůstávala sama a skoro nikdy nestála před zrcadlem. Vytvarovala ji válka. Když italští muži bojovali s Rakušany v Alpách nad Fonzasem, byla ještě dítě a snila o světě mimo její milované město. Uplynuly čtyři příšerné roky. Mladí muži, kteří neemigrovali, bojovali v Alpini, skupinách odvážných mužů vycvičených v boji ve sněhu a ledu. Řada z nich se nevrátila. A ti, kteří se vrátili, se jednou provždy změnili, zvenku i zevnitř.

Nina dál chodila do školy, ale po začátku války se jí změnil rozvrh, už se neučili o Galileovi nebo Egypťanech, kteří ji naprosto fascinovali, ale hlavním tématem se stala národní hrdost, italský heroismus a novinové titulky. Právě jeden z titulků ji mimořádně rozčílil. Učitel jim přinesl článek nadepsaný Italští emigranti se vracejí, aby se zapojili do války. Antonio jim napsal, že se usadil v Salt Lake City. Přiložil svou fotku v kovbojském oblečení, kterou si nechat udělat v ateliéru. To ji zmátlo. Byla sice ráda, že tu bratr není a nebojuje v horách, aby se pak vrátil bez končetin a s hlavou plnou nočních můr, nebo zahynul někde v proláklině, zároveň jí ale bylo jasné, že není žádný kovboj.

Dívala se, jak Rakušané napadají její město a rozebírají domy kvůli dřevu na otop, takže sousedé zůstali bez střechy nad hlavou. Ještě teď tu dál stojí trosky nešťastných domů. V posledních čtyřech letech matčino postavení ve Fonzasu posílilo natolik, že už se z ní stala téměř světice, rodila totiž děti válečným hrdinům. Adelasia skoro vůbec nebyla doma – někdy ve Fonzasu, někdy v okolních vesnicích, a když bylo nejhůř, i nahoře v horách. Cestovala tak daleko, jak bylo třeba, aby pomohla těhotným ženám, mnohdy tím ohrozila sebe samu. Jednou v noci, uprostřed nejprudších bojů, jim o půlnoci zaklepal na dveře doktor, aby ji vzal za ženou někde vysoko v horách. Nina slyšela, jak na ni vážným tónem šeptá: „Máte u sebe zbraň?“ Adelasia mu odpověděla se svou obvyklou rozhodností: „Žádnou zbraň nepotřebuju, mám u sebe kříž.“

Rodina Argentových válečnému úsilí přispěla právě tímto způsobem: štítem Adelasiiny katolické víry a mečem její schopnosti uzdravovat a přivádět na svět nový život. Nina děkovala Bohu, že Vante je moc mladý a Corrado zase moc starý na to, aby je povolali.

Nina v patnácti měla povinnosti, které většinou patřily mnohem starším ženám. To ona matku podporovala v práci. Jsem její dar, pomyslela si. Spoléhá na mě, že jí ulehčím břemeno. Po celou dobu války se severně i jižně od nich nočním vzduchem rozléhaly vzdálené výbuchy a Nina byla celou noc vzhůru, četla si při svíčce a poslouchala, kdy se vrátí mamma. Právě Nina jí ohřívala jídlo, které zrovna měli, dívala se, jak lžíci po lžíci jí, a podle zmáčené sukně a zakrvácených kolen poznala, že někde ve sněhu zakopla; z tupého smutku v jejích očích uhádla, že viděla nepředstavitelné věci. Právě Nina drhla krev z Adelasiina oblečení, kontrolovala zásoby v její porodnické brašně a brala si z matčiných promrzlých prstů vak, když starší ženě ke konci dne nezbývaly už vůbec žádné síly. Pozorovala matčin vyčerpaný obličej: zatímco se muži navzájem vraždili na horách, Adelasia je zašívala, rodila jim děti a modlila se za jejich spásu.

Jednou v noci, dva roky od začátku války, kdy Nině bylo jen dvanáct, se matka domů vrátila v pochmurnější náladě než obvykle. Adelasia se posadila, zírala před sebe a Nina před ni zatím dala talíř s večeří.

Mamma se odvrátila od jídla, a když promluvila, rty jí zkřivil znechucený škleb. „Těla. Dnes jsem na horách viděla jen těla, údy, kousky lidí. Ze stromu visela lidská noha.“

„Mamma, prosím, neříkej mi to. Děsíš mě.“ Nina musela matce připomenout, že je ještě dítě a že o ničem z toho nechce vědět.

Adelasia však pokračovala, protože byla z prožitého dne úplně otupělá a měla pocit, že když se s tím někomu svěří, i kdyby to byla jen malá holka, začne jí to dávat nějaký smysl. „Je to uzavřený kruh. Ženy tvoří a muži ničí. Krmíme netvory.“ Znechuceně se zasmála, zakroutila hlavou a pokračovala. „Tvoření odehrávající se v ženských dělohách musí překonat ničení páchané muži,“ prohlásila se zarudlýma očima, zatímco se jí po kulatém obličeji mihotalo světlo svíček. „Já přivádím životy na svět; muži je berou, já se je snažím zachránit. Ale Bůh mě neobdařil schopností oživovat mrtvé, mnohem radši přivádím na svět nový život, než abych bojovala o ten už existující.“

Jednou v noci, když byla Adelasia v horách, zemřela nonna Argentová. Stařena si až do posledního dechu stěžovala, že její snacha tu nikdy není pro vlastní rodinu, a když do prostoru zazněla poslední kousavá poznámka, zůstaly jí otevřené oči, jako by se bála vlastního rozsudku. Nakonec to byla Adelasia, kdo jí přichystal pohřeb a splnil poslední přání, že chce mít u hlavy bílé lilie.

Po skončení války ve Fonzasu přibylo ještě více rodin, které jen tak tak vycházely. Ubylo zdravých mužů, kteří mohli pracovat na polích, aby uživili své děti. Přátelé Ninina bratra, kteří v Alpách bojovali spolu s Brity a Francouzi, se vrátili bez slíbené rakouské půdy. Tolik krve se prolilo a nic to nepřineslo. V italských ústech zůstala hořká pachuť. Pak přišla epidemie španělské chřipky, která zabila řadu jejích kamarádů z dětství i jejich rodinných příslušníků. U Argentových jako zázrakem nikdo nezemřel. Když Nina přemýšlela, co všechno přežila, raději se pokřižovala. Chvála tobě, Bože, i Panně Marii, že jste nám přes to všechno pomohli. Pak válka konečně skončila, král Fonzaso odměnil za odvahu projevenou jeho obyvateli. Přestože počet obyvatel nepřesahoval několik tisíc, bylo povýšeno na královské město. Srdce všech obyvatel se naplnila hrdostí. Toho podzimního dne roku 1919 byl vzduch plný vůně čerstvě ořezané vinné révy a květin a Nina si dokázala vyšetřit několik minut o samotě doma, zatímco se celé město připravovalo na slavnost.

Když se zkoumala ve vysokém zrcadle, těšila se z pohledu na nové tělo. V patnácti už dávno neměla rovnou postavu, kterou znala jako dítě. Změny ji zpočátku obtěžovaly – když se protloukali válkou, i zděděné oblečení bylo vzácnost. Pak si náhle všimla, že její a Onorinino tělo už se zas tak neliší, a nad výsledkem se podivovala. Prsa byla pod bavlněnými šaty krásně pevná a vyplňovala živůtek. Přejela si rukama po stranách, zazubila se, zakroutila se před zrcadlem a rozesmála se.

„Che bella,“ prohlásila nahlas, uhladila si látku až k pasu a pak přes boky. I ty se změnily. Pod šaty se krásně rýsovalo její kulaté pozadí.

„Co tady vyvádíš?“ proklouzla mezi zárubněmi do pokoje Aurora a překvapila ji.

„Mio Dio! Ty jsi mě ale vyděsila!“ zasmála se Nina a zatřásla na mladší sestřičku hrudníkem. „Pozoruju tuhle nadílku.“

„Jé. Už se nemůžu dočkat, až mi taky narostou. Možná je budu mít jako mamma!“

„To by bylo něco!“ uznala Nina. Matka má se svou mohutnou postavou největší prsa ve městě. Zahihňaly se. Během války Nina fungovala jako Adelasiina opora a Aurora zase podporovala ji. Vzájemně si udržovaly zdravý rozum tím, že spolu vtipkovaly tak, jak s ostatními nemohly. Aurora byla dobromyslná a vtipná, o čtyři roky mladší než Nina. Výrazně se lišila od druhé nejmladší sestry Eviry, která jako by zaujala místo nonny Argentové: největší stěžovatelka v rodině. Její povaha a jedovatý jazyk vzbuzovaly v rodině dojem, že je nonna vlastně neopustila. Když spolu Aurora s Ninou byly samy, chovaly se jako kamarádky, ale Nina ji coby starší sestra občas musela pokárat, když si s Evirou šly po krku.

„Venku hraje skupinka mladíků s bocce s naším papà. Myslím, že jsem je tu ještě neviděla,“ oznámila Aurora a sesunula se na postel.

„Sì. Taky jsem je viděla na piazze. Zřejmě to budou prodavači ze stánků na feste. Papà je zkusí obrat o peníze a pak je pozve na grappu,“ odhadovala Nina.

„Allora, já ale slyšela, že jsou to emigranti, co sem přijeli na návštěvu. Jeden z nich je Pante a vrátil se sem z Ameriky.“ Když Nina uslyšela jméno Pante, na chvíli se zarazila. Líbilo se jí, že zní jako Dante, autor Božské komedie, kterou nedávno četla. Matně si vzpomínala, že se jí to jméno líbí i z jiných důvodů. Aurora povídala dál: „Nebylo by hezké, kdyby k nám zajel na návštěvu i Antonio? Slyšela jsem, že se sem vrátilo i pár kluků z Británie.“

„Antonio za námi nepřijede. Je spokojený, že si v Americe může hrát na kovboje. Zklamal naši mammu. Je od něj neuctivé, jak málo se ozývá – jako by se naší rodiny úplně vzdal. Jiní muži domů posílají peníze; on jenom přihlouplé fotky. Myslím, že válku použil jako záminku, jak se od nás úplně odstřihnout.“ Nina otevřela okno, aby dovnitř pustila čerstvý vzduch. „Toho Panteovic kluka si pamatuju. Jsem si poměrně jistá, že je stejně starý jako Onorina. Kde vlastně je?“

„Nevím, někde courá s kamarádkami. Baví se o svatbě a miminkách a kdo s kým flirtoval na filò a přitom loupou hrách.“

Nina se zasmála, uhladila si drdůlek a šťouchla do sestry.

„Pche, to mě vůbec nezajímá, ale už se nemůžu dočkat, až budou hrát Alpini a zatancuju si. Už hrozně dlouho jsme neměli pořádnou oslavu.“ Broukala si, poskakovala a natřásala se po místnosti. Tancovala směrem k Auroře, která ji odstrčila a rozesmála se. „Ty jsi blázen!“

„A proto mě tak miluješ!“ vyhrkla Nina a stiskla sestru v náručí.

Rodiny včetně sousedů Argentových pomalu přestaly oplakávat ztráty a přivítaly domů své zlomené muže. Z Ninina nejoblíbenějšího autora D’Annunzia se stal válečný hrdina a statečně bojoval za Fiume, území v severovýchodním koutě Itálie, které se ocitlo v jádru mezinárodního sporu, protože ho měli předat Slovincům.

Corrado se pravidelně vracel z taverny a stěžoval si. Svět jako by odmítal uznat italský přínos k vítězství a sliby z Londýnské dohody. Ale když přišlo příjemnější počasí, dokonce i Corrado, který se jinak celý den dohadoval o politice, podlehl všeobecnému pocitu v provincii Belluno. Fonzasini byli připravení se oddat radosti. Na venkově už ustupovala letní vedra, z polí se svážela úroda, lidé nakládali ovoce a připravovali se na zimu. Všichni také mysleli na blížící se feste. První pořádali ve Frassenè, poslední, a Ninino nejoblíbenější, Festa dell’Uva, oslavovalo vinobraní a lisování vína. Vždycky se konalo ve Fonzasu. Do příprav se zapojil každý. Corrado, který moc rád zpíval, zkoušel se sborem v kostele, kde měli během oslav vystupovat. Říkalo se, že před lety právě svým hlasem svedl Adelasii, když jí zpíval jako Casanova, a ona byla ze vší té pozornosti tak rozpačitá, že mu řekla své ano.

O něco později toho dne mamma volala, že večeře už je připravená. Corrado jako obvykle ztratil pojem o čase, proto Nina popadla Auroru a běžely ho vyzvednout do kostela.

Dívky pospíchaly po Via Calzen, zabočily do Via Mezzatera, proběhly vůní pečícího se chleba z panificia a cinkáním kuchyňských potřeb a křikem matek svolávajících všechny k jídlu. Když se dostaly na piazzu, objevila se před nimi chiesa. Výrazná broskvová budova vyjímající se na úpatí tmavých hor jako smetana přilévaná do kávy. Zadýchané a rozesmáté se blížily ke kostelním schodům, kde se na chvilku zastavily, než nakouknou dovnitř. Velké dřevěné dveře se otevřely, panty zavrzaly a ven vyšel mladík ve světle šedém obleku, který mu volně splýval ze širokých ramen. Po stranách měl vlasy ostříhané nakrátko, ale jinak působily lehce neupraveně, kroutily se mu nad čelem a usmívajícíma se očima, nad nimiž se jako diakritické znaménko vznášelo tmavé obočí. Odněkud ho znám, pomyslela si Nina. Její srdce, stále ještě prudce bušící po běhu, odmítalo zpomalit. Aurora běžela napřed a nechala Ninu ztuhle stát na schodech. Muž ji výrazně převyšoval, zapálil si cigaretu, přiložil ji ke rtům a pak sešel ze schodů elegantními kroky dlouhých nohou. Najednou se na Ninu zahleděl a zdálo se, že je mu nějak matně povědomá. Pak se usmál a ukázal hranatou čelist. Obklopovala ho vůně, jakási kolínská složená z tónů dřeva, tabáku a koření. Nikdo, koho znala, kolínskou nepoužíval, možná na svátky. Jeho oči jí byly povědomé; když se usmíval, připomínaly ležaté srpky měsíce.

V okamžiku, kdy tam jen tak stáli a jeden na druhého se dívali na schodech, uplynula celá věčnost. Srdce jí prudce bušilo v hrudníku. Un colpo di fulmine. Láska na první pohled. Někde o tom četla. Rychle tu hloupou myšlenku vyhnala z hlavy.

„Ciao,“ řekl nakonec, potáhl z cigarety a významně se na ni podíval. Pořád ještě se usmíval, naklonil hlavu na stranu a vyzařoval sebevědomí, kterého si u zdejších mladíků nikdy nevšimla.

„Ciao,“ odpověděla mu a snažila se popadnout dech.

„Jestli patříte do sboru, tak jdete pozdě. Už skončili.“

„Já nezpívám. Přišla jsem sem pro otce. On sbor vede.“

Kývl hlavou, jako by mu tím něco potvrdila.

„Věděl jsem, že jste mi povědomá. Vy jste to Argentovic děvče, Corradova dcera. Pamatuju si vás, když jste ještě byla malá. Před lety jsem byl u vás doma, večer předtím, než jsem odjížděl.“ Mluvil s neobvyklým přízvukem, méně plynule, dialektem.

Vzpamatovala se a odpověděla: „Ano, to je pravda. Jsem Nina. Nina Argentová.“ Ukázala na kostel. „Musím sehnat otce.“

„Zrovna jsem s ním mluvil. Vrátil jsem se před dvěma dny a hráli jsme spolu bocce.“ Odmlčel se prohlížel si ji. „Vyhrál nějaké peníze od mého amica a já se nabídl, že mu je donesu. Nejdřív jsem vás nepoznal. Jsem Pietro. Pamatujete si na mě?“

Zvedl se vítr a jí se z drdolu uvolnil pramen vlasů a divoce jí poletoval kolem očí. Když zvedla ruku, aby si vlasy zase upravila, všimla si, jak se na ni dívá. Musím vypadat hrozně. Ovšem výraz v jeho obličeji nebyl nijak znechucený. Zračilo se v něm něco jiného, pro ni zatím úplně neznámého.

Místo odpovědi se ho zeptala: „Takže jste skončil v Americe?“

„Ano. Za tři týdny se tam vracím.“

„Kde nakonec žijete?“ Zvědavost ji přiměla zůstat stát na schodech. Jen když mluvili, postoupila o dva schody blíž ke dveřím.

„V Pensylvánii. Tam je spousta uhelných dolů.“

„Přišel jste o válku,“ řekla a všimla si, že Pietro má vrásky na kloubech ruky, ve které drží cigaretu, celé černé. Tlouklo se to s jeho jinak elegantním zevnějškem.

Potáhl z cigarety a než jí odpověděl, na chvilku se odmlčel. „Musela to být hrůza.“ Zavrtěl hlavou a podíval se jí do očí.

„Všechny rohy téhle piazzy byly plné Rakušanů. Obsadili dokonce i San Micel. Ale přežili jsme.“ Netušila, co by dál měla říct. „Už bych měla běžet.“

„Uvidíme se na slavnosti, sì?“ ujistil se a zněl zaujatě.

„Ano, budu tam. Ciao.“ Nina stoupala ke kostelu a snažila se vzpomenout si, proč sem vlastně přišla. Byla vděčná, že ven vyběhla Aurora s otcem, kterého měly dovést domů.

Druhý den po snídani děvčata uklízela. Corrado jim oznámil, že odchází hrát bocce, tak jako skoro každý den. Když se teď z války vrátili mladí muži, neměl už na pile tolik práce.

„Ninetto, byla bys od té lásky a donesla mi tam oběd?“ zeptal se. Většinou po ní tuto službu nechtěl, buď obědval v taverně, nebo si na oběd došel domů.

„Sì, papà,“ odpověděla. „Mamma v noci donesla čerstvý salám. Rodině v Giaroni, kterým se narodilo miminko, patří macelleria.“

Adelasia se domů vrátila až před úsvitem, teď nahoře tvrdě spala.

Ninetta sesbírala vajíčka, zametla a dohlédla na to, aby si i ostatní sourozenci splnili své úkoly. Když Onorina zavařila desítky sklenic rajčat a odnesla je do sklepa, umyla si štíhlé ruce v umyvadle, přehodila si přes ramena šál a odešla, zřejmě za kamarádkami, aby se připravily na slavnost. Připomněla Nině, že má otci donést oběd. Onorina ve vínovém šátku a s tmavými vlasy vypadala skutečně působivě. Narodila se na svatého Valentýna a jako by úplně vyzařovala lásku. Není divu, že se líbí tolika zdejším mladíkům.

Nina už se nemohla dočkat dnešního dne. Když jí bude přát štěstí, může Pietra potkat už na bocce. Připravila do košíku salám a chleba k obědu a vyrazila ulicí. Slunce jí hřálo do krku a košík se houpal na předloktí. Stromy na Monte Aveně stále ještě byly sytě oranžové a zelené, se spoustou listí a kostelík na San Micel se stříbřitě a bíle rýsoval proti skalám.

Ke hřišti, kde se hrálo bocce, dorazila ve chvíli, kdy Onorina spolu se třemi kamarádkami odcházela. Mávaly si na rozloučenou s hrajícími muži. Jedním z nich byl i Pietro. Nina se držela zpátky. Onorina a její kamarádky mají věk na vdávání, teď je jejich čas. Není se čemu divit, že je tu našla, jak flirtují s chlapci.

Po dalším kole házení mincí si Nina všimla, že přišla řada na Pietra. Vzal si pallino, teatrálně ho roztočil jako američtí baseballisté, které viděla v týdeníku, když je papà před měsícem vzal do Feltre do kina. Naklonil se dopředu a vypustil míček jemným, ale jistým spodním odhozem. Ostatní muži se chechtali a křičeli: „Americano!“ a „Dugador de beisbol.“ On se smál spolu s nimi a Nina se přistihla, že se směje také. Když se přiblížila ke straně hřiště, všiml si jí a zazubil se. I druhý míček odhodil stejně teatrálně jako první; přistál kousíček od pallina, takže ostatní muži začali bručet, jaké má štěstí. Několikrát je dobromyslně poplácal po zádech a pak se rozběhl směrem k Nině.

Když na ni mžoural a usmíval se, svítilo mu do poloměsíčitých očí slunce.

„Oškubete je o všechny peníze,“ prohlásila, přendala si košík z ruky do ruky a opětovala jeho zářivý úsměv. Uvědomovala si, že flirtuje s mužem, a bylo to pro ni naprosto nové. Přemýšlela, jestli si všiml, jak moc se změnila. Podle způsobu, jakým po ní přejížděl očima, by se dalo odtušit, že asi ano.

„Hraní bocce mi tak hrozně chybí. Váš otec je dobrý,“ poznamenal. Postoupil ještě o krok k ní a natočil se, aby viděl na hřiště. Ramenem se téměř dotýkal toho jejího.

„To by taky měl. Hraje, kdykoli k tomu dostane příležitost. Přinesla jsem mu oběd. Nechce se domů vrátit ani na jídlo. Později ho najdete v taverně. To je jeho druhý domov.“

„Corrado,“ pochechtával se Pietro láskyplně, když se díval, jak Ninin otec začíná hrát. „Nikdy nezapomenu na tu grappu, co mi dal. A můj krk taky ne. V Americe jsem si s ní pak čistil pokoj.“

„Je na ten svůj recept tak hrdý. Tvrdí, že zabránila tomu, aby naše rodina zemřela na španělskou chřipku,“ prohlásila Nina. Když to vyprávěla, Pietro ji zkoumavě pozoroval a ona si říkala, že její příběhy o přežití asi musejí znít hrozně depresivně. Vždyť on v Americe určitě taky zažil svůj díl starostí, pomyslela si.

„Před chvilkou tu byla vaše sestra. Váš otec nás znovu představil. Zrovna odešla,“ poznamenal Pietro.

„Aha.“ Zarazila se a na chvilku ji to rozptýlilo. „Ano. Určitě už musela běžet, aby stihla dokončit přípravy na slavnost.“

Sevřelo se jí srdce. Jasně, že se bude zajímat o Onorinu. Sestra je tak okouzlující, že se o tom Nině mohlo jenom zdát. Dal nohu před nohu a naklonil hlavu do strany, jako by se snažil uhádnout, na co Nina myslí.

„Tancujete?“ zeptal se, čímž jí přerušil myšlenky.

„Sì, tancuju. Už dlouho jsem to nedělala, ale tancuju,“ odpověděla.

Než jí stihl říct něco dalšího, odhodil Corrado své míčky a přišel k nim.

„Ninetto! Vidím, že si tu povídáš s Pietrem. Od svého návratu nám dělá společnost. Ukazuje nám, jak hrát baseball jako Američani.“ Poplácal Pietra po zádech. „A radí chlapům, jak sbírat uhlí pomocí mul. Je to chytrý kluk. Až zase odjede, bude nám moc chybět.“

„Určitě jste si s návštěvou užili spoustu zábavy, papà. Doufám, že jsi ho neobral o moc peněz. Tady máš oběd,“ Nina mu podala košík, zatímco jeden z mužů volal na Pietra, že je na něm řada.

„Ciao, Nino!“ volal na ni Pietro, couvající zpět ke hřišti s pohledem obráceným k ní. Pak se otočil a rozběhl se na hřiště.

„Ciao,“ oplatila mu pozdrav až moc nadšeně. Překvapovala sama sebe. Když se na ni usmíval, něco bylo jinak. Vzdychla. Vždyť je to vlastně Američan, pomyslela si. A o mě stejně nebude mít zájem. Ale aspoň na rozdíl od jejího bratra přijel do Fonzasa na návštěvu. A hezky se na něj dívalo. Usmála se. Kluci, které potkávala v okolí Fonzasa, tomuto téměř cizinci nesahají ani po pás. Rozhodně je zajímavější. Snažila se vyhnat z hlavy myšlenku, že jí možná byl předurčený.

Kapitola 4

Nastal den první slavnosti a dům Argentových úplně bzučel nadšeným očekáváním. Corrado plánoval, že rodinu přes řeku Cismon převeze ve voze taženém oslem. Vante, Aurora a Evira se připravovali na závod v trojnohém běhu a v nošení vajíčka na lžíci. Nině celé dopoledne v hlavě hrála písnička Quel Mazzolin di Fiori a tajně snila o tom, že si na ni zatancuje s Pietrem. Onorina si vyčesala vlasy do účesu, který viděla na filmovém plakátu, udělala si elegantní vlny z čela k uchu. Klidně by se mohla vydávat za filmovou hvězdu. Adelasia si oblékla sváteční oblečení a zavírala dům, zatímco se ostatní hnali k vozu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za svitu měsíce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.