MYSL. TĚLO. ZÁZRAK.

SLOVA UZNÁNÍ

Většina literatury o zdravém životě vám nabídne skvělé rady o tom, jak si zachovat zdraví a co dělat, abyste byli štíhlí a v dobré kondici, ale kniha Mysl. Tělo. Zázrak tvoří určitou spojnici mezi všemi teoriemi, tipy a triky v oblasti zdraví. Vede nás hlouběji ke spojení mezi fyzickou a duchovní/mentální částí naší osobnosti a umožňuje, aby se děly zázraky. Jaclyn nám nabízí praktické, užitečné a snadno použitelné informace o tom, jak sytit a pěstovat mysl, aby se pak zaměřila na naše tělo a zachytila naše nejčastější zápasy, jako je například závislost na cukru. Její kniha rovněž nabízí jednoduché rady, jak se lépe stravovat, a používá výraz „čisté stravování“ v jeho skutečné podobě – jako konzumaci opravdového, přirozeného jídla. Rovněž přináší stravovací plány a recepty na jídla, která si snadno připravíte doma. Tato kniha je jako rozhovor s dobře informovanou přítelkyní. Její četbu jsem si opravdu užila a doporučím ji všem svým klientům, kteří musí znovu přijít na to, jak mít rádi své tělo a mysl.

Chantal Di Donatová, spisovatelka, lektorka, koučka a zakladatelka Live Lean Health

Geniální a praktické! Jaclyn Dunneová nám prostřednictvím svého vlastního příběhu ukazuje, co všechno zahrnuje nebo by mělo zahrnovat léčení. Přestože na úvod říká, že její knihu není třeba číst od začátku do konce, já si myslím, že ji nebudete schopni odložit. Jaclyn se zaměřuje na hlavní příčiny zánětů v těle a na to, jak naše myšlenky zásadně ovlivňují naše zdraví – základ epigenetiky, který je však vysvětlen s invencí hodnou spisovatele. Povinná četba!

Christine Marmoyová, spisovatelka a zakladatelka

Detox and Allergy Clinic, Londýn a Španělsko

Tato kniha nabízí informace, které jsou přínosem pro lidstvo, přínosem pro životy lidí, kteří jsou ochotni se nad věcmi do hloubky zamyslet, nezůstávat pouze na povrchu. Je určena lidem, kteří jsou ochotni se změnit, aby žili. Lidem, kteří chtějí žít teď, a nikoli v minulosti, kteří si uvědomují, že jsme to, co jíme, ale to jen z poloviny – z druhé poloviny jsme to, co si myslíme.

Je to inspirující text, skutečný příběh autorky, která si tím, o čem píše, opravdu prošla. Musela se nejdřív obrátit sama k sobě a postupovala zevnitř ven, prostřednictvím jednání a chování, a zvnějšku dovnitř, pomocí přitažlivosti myšlenek.

Johann Ilgenfritz, zakladatel a generální ředitel UK Health Radio Network

Mamince – musela jsem tě ztratit, abych našla sama sebe

Originally published in the English language as Mind. Body. Miracle.

by Rethink Press in Great Britain, 2017.

© Copyright Jaclyn Dunne, 2017

Interior photos © Jaclyn Dunne, 2017

Translation © Jana Chaloupecká, 2022

Cover design © Tomáš Cikán, 2022

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-940-7

PŘEDMLUVA

Četbu knihy Mysl. Tělo. Zázrak jsem si velmi užila.

Autorčina osobní zkušenost se zdravotními problémy je bohužel při současném životním stylu běžná. Podařilo se jí vrátit se úspěšně zpátky ke zdravému, pozitivnímu a naplňujícímu životu. Je skvělé, že naplnila svoji knihu cennými informacemi a bystrými postřehy, které vám umožní prožívat život ve zdraví a štěstí. Tato úžasná, poučná kniha vás provede krok za krokem rozhodnutími, která se týkají vašeho životního stylu a zdraví, a pozitivně tak ovlivní jeho fyzické, mentální a emoční aspekty.

Příčina našich zdravotních problémů často tkví v tom, že si nedostatečně uvědomujeme sami sebe a svá každodenní rozhodnutí. V této knize nyní máte informace, díky nimž snadno najdete cestu ke šťastnému a zdravému životu.

Děkuju ti, Jaclyn, za tento krásný příspěvek, který lidstvu pomůže získat zpět zdraví.

Emma Lane, naturopatka, terapeutka funkční medicíny, ředitelka Lane Wellness Group – www.lanewellnessgroup.co.uk

ÚVOD

Tato kniha má poskytnout těm, kdo mají pocit, že se přestali v životě orientovat, snadno použitelný návod k vytvoření zdravých návyků při každodenních činnostech. Zařadila jsem do ní strategie a techniky, které denně používám, abych svým klientům pomohla dosáhnout pozitivních změn, po nichž touží. Ať si potřebujete ujasnit určité věci a správně se zaměřit na dosažení daného cíle, posunout zdraví svého těla a mysli na vyšší úroveň, nebo hledáte sílu v těžké životní situaci, tato kniha vám pomůže s vaším přerodem.

Ať jsou vaše cíle jakékoli, kniha Mysl. Tělo. Zázrak je průvodcem nabízejícím způsob, jak zavést nové zdravé návyky a činnosti do každodenního života a dodržovat je po celý jeho zbytek.

Ať jste již nastoupili cestu k optimálnímu zdraví a potřebujete pouze podrobnější návod, nebo jste své zdraví po nějakou dobu zanedbávali a chcete změnit své návyky, tato kniha vám může být pomocníkem. Ve dvou samostatných, srozumitelně koncipovaných oddílech nabízí jasný návod, jak můžete dosáhnout optimálního zdraví mysli i těla.

V minulosti se otázka mysli v diskusích o zdraví a o životních podmínkách často přehlížela. Jak podrobně uvádím v části o mysli, vědecký výzkum ukázal, že průměrný člověk má denně 50 000 až 70 000 myšlenek, z nichž až 80 % bývá negativních. Výzkum rovněž uvádí, že pocit strachu stimuluje více než 1 400 známých fyzických a chemických reakcí a aktivuje přes 30 různých hormonů.

V části pojednávající o tělu vás fakta a čísla podložená vědeckým výzkumem budou motivovat k pozitivním změnám. Najdete zde nástroje, které vás vybaví znalostmi, jež vám pomohou, abyste své tělo přetvořili v plně funkční, zdravý „stroj“, neboť takto byl původně navržen.

Kde s takovým úkolem začít? Tato kniha vám k tomu poskytne klíč. Pokud máte pocit, jako byste stáli u úpatí hory a přemýšleli, jak se dostat na vrchol, pak je určena přímo vám.

Kniha je rozdělena do dvou částí. Každá z nich je koncipována tak, aby vás podpořila a posílila a aby odstranila obavy, které tak často provázejí jakoukoli změnu. Knihu si můžete přečíst najednou, nebo si v ní listovat a hledat části, které jsou pro vás v danou chvíli nejužitečnější.

Každá kapitola začíná stručným souhrnem toho, jak vám daná část může pomoci, takže se můžete rychle rozhodnout, co je pro vás užitečné. Na konci každé kapitoly najdete stručný seznam činností, které vám pomohou vytvořit nové každodenní návyky. Je lepší si zvykat vždy jen na jeden nový zdravý návyk, aby změna byla udržitelná. Přestože se vám to může zdát zoufale pomalé, je mnohem lepší upevnit jednu pozitivní změnu než být zahlceni tím, že se jich budete snažit docílit příliš mnoho najednou.

Není důležité, jestli vám splnění všech úkolů bude trvat třeba i několik měsíců. Jak řekl čínský filozof Konfucius: „Nezáleží na tom, jak pomalu jdete, pokud se nezastavíte.“

PROLOG

Moje maminka s úsměvem vyprávěla, že nemohla jít ani do koupelny, aby jí u toho neasistoval malý divák – byla jsem to já. Možná to pramenilo z toho, že nás táta opustil, když mi byly čtyři roky, což ve mě vyvolalo pocit nejistoty a citové závislosti. Maminka se stala mým ochranným štítem. Byla jsem neduživé dítě, a pokud se kolem mě vyskytla nějaká choroba, určitě jsem ji dostala. Trpěla jsem astmatem a chronickým ekzémem a špatně jsem jedla, některé dny téměř vůbec. Mezi mými pěti a jedenácti lety byla antibiotika pravidelnou součástí mého „jídelníčku“. To byl pravděpodobně jeden z důvodů, proč mi v 21 letech diagnostikovali autoimunitní onemocnění.

Když jsem se s obtížemi probojovala dospíváním, bledá, hubená a vyčerpaná, začala jsem ve svých dvaceti letech pravidelně omdlévat. V té době jsem pracovala jako pomocná účetní v londýnské City a po večerech jsem většinou studovala, abych se stala kvalifikovanou účetní. Domnívala jsem se, že moje omdlévání souvisí s tím, že jsem fyzicky a mentálně vyčerpaná. Svému praktickému lékaři jsem řekla, že se cítím přecitlivělá a chronicky unavená, buší mi srdce a omdlévám. Nejdříve mi nabídl antidepresiva, která jsem odmítla, takže mi místo toho předepsal tabletky železa.

Omdlévání pokračovalo a bylo stále častější. Teď jsem omdlévala až třikrát týdně, často v metru cestou do práce. To bylo děsivé a současně nebezpečné a znamenalo to, že mě můj přítel (můj nynější manžel) musel každý týden vyzvedávat v různých londýnských nemocnicích. Po sérii testů, včetně biopsie kostní dřeně, testů moči a mnoha krevních testů, mi byla diagnostikována zhoubná anémie z nedostatku vitaminu B12.

Lékaři mi sdělili, že toto onemocnění nelze vyléčit, pouze potlačit. Moje tělo ztratilo schopnost absorbovat vitamin B12, který je zásadní pro zdraví nervů a červených krvinek. Je rovněž jedním z osmi vitaminů skupiny B, které přeměňují stravu na glukózu k výrobě energie. Aby moje tělo mohlo získávat a využívat vitamin B12, bylo třeba, aby mi byl vpravován každý měsíc injekčně přímo do krve. V té době jsem si myslela, že je to jen malá daň za to, že se budu cítit lépe, a ve slepé víře jsem bez velkého ptaní souhlasila.

V době, kdy jsem dosáhla věku pětadvaceti let, jsem zápasila se životem. Stala jsem se kvalifikovanou účetní, plánovala jsem svatbu a pracovala dlouhé hodiny pro jednu logistickou firmu ve východním Londýně. U mé zhoubné anémie uvedl můj hematolog, že je „pod kontrolou“. V té době jsem dostávala injekci s vitaminem B12 každé tři měsíce a poslední měsíc před injekcí byl pro mě vždy velmi náročný.

Moje maminka a nevlastní otec se přestěhovali do Peterborough, což bylo od mého bydliště dvě hodiny autem. Nejen že se mi po nich hrozně stýskalo, ale maminka začala trpět častými záněty průdušek. Musela odejít do předčasného důchodu a již v 54 letech začala užívat kortikoidy. Záněty průdušek přešly v pneumonii, která jí zanechala jizvy na plicích, a každý měsíc musela bojovat, aby neskončila v nemocnici. Moje maminka byla vždy velmi nezávislá a teď se o ni najednou musel starat její manžel. Následujících deset let jsem strávila ve stavu akutní úzkosti. Po jednom jejím zvláště děsivém záchvatu, který u ní vedl k zástavě dechu, jsem měla strach, že nebude moci přijít na moji svatbu. Když jsem čekala první dceru (a posléze druhou), bála jsem se, že ji nikdy nebude moci vzít do náruče. Měla jsem stále větší starosti i se svojí chorobou, zejména během obou těhotenství. Neměla jsem dostatek vitaminu B12 ani sama pro sebe, natož pro dítě. Během obou těhotenství jsem tudíž dostala tři infuze se železem a dvě krevní transfuze. Byla jsem tak naprosto vyčerpaná, že jsem téměř nemohla fungovat. U prvního těhotenství jsem se již po šesti týdnech ocitla v pracovní neschopnosti, ale u druhého se mi podařilo pracovat na částečný úvazek až do 38. týdne.

Maminku jsem navštěvovala co nejčastěji, zejména v době, kdy jsem pracovala jen část týdne. Své volné dny jsem trávila s ní – byla šťastná, že může být se mnou a s mými dětmi. V té době jí však už byla diagnostikována chronická obstrukční plicní nemoc, což znamenalo, že bylo jen otázkou času, kdy bude závislá na kyslíku, a tudíž nucena zůstávat doma.

V lednu 2013, kdy mi bylo 35 let, byla maminka umístěna do paliativní péče. Její plíce a tělo byly zdevastovány deseti lety užívání vysokých dávek kortikoidů, byla závislá na kyslíku a ve svých pouhých 64 letech už nemohla dál. 28. ledna, poté, co jsme u ní se sestrou celý den seděly a držely ji za ruku, její utrpení skončilo. Byla jsem naprosto zničená.

Zatímco jsem plánovala pohřeb, psala smuteční řeč a zvládala své mateřské povinnosti, jak nejlíp jsem uměla, přepnula jsem na režim autopilota. Pouhých pět dní po smrti maminky jsem dostala zprávu, že můj biologický otec měl rozsáhlou mozkovou příhodu a zbývá mu pouze několik hodin života. Otec nebyl součástí mého života poté, co od nás v mých čtyřech letech odešel, a já se rozhodla, že nejsem schopna vidět umírat dalšího rodiče v jednom týdnu, takže jsem se s ním už nesetkala a o pár hodin později jsem dostala zprávu, že zemřel. Zpětně si teď uvědomuji, že jsem ze ztráty své milované maminky byla zcela ochromená – byla jsem tak omráčená, že mi dělalo potíže jíst nebo spát, a měla jsem obrovský pocit samoty.

Obrátila jsem se se svým smutkem na svoji sestru Jo, jedinou osobu, která rozuměla tomu, co cítím. I když jsme nebydlely blízko, denně jsme si volaly a vzájemně se utěšovaly. Jednou večer, šest týdnů po maminčině smrti, jsem po telefonátu se sestrou nezadržitelně vzlykala, protože jsem si vzpomněla na rozhovor, který jsme s maminkou vedly krátce před její smrtí: „Jac, až tady nebudu, můžeš si trochu poplakat, ale nesmíš brečet moc dlouho, a rozhodně ne pořád. Teď máš svou vlastní rodinu, o kterou se musíš starat, a já se na tebe budu dívat a budu na tebe pyšná.“

V tu chvíli, sedíc sama bez mámy na pohovce, jsem věděla, že ve svém životě musím udělat zásadní změnu.

Uzdravování

Začala jsem s přehodnocováním svého života. Smrt maminky mi připomněla, že náš čas k životu je omezený. Dělala jsem práci, která mě nebavila, zanedbávala jsem svoje zdraví a utápěla se ve svém neštěstí. Pouze jsem existovala, ale potřebovala jsem žít, když už jsem byla naživu, následovat své sny a touhy.

Poté, co přišla o babičku, potřebovala moje starší dcera terapii. Ty dvě si byly velmi blízké a ve svých pouhých čtyřech letech měla moje dcera problém se v dané situaci orientovat. Od chvíle, kdy získala odbornou podporu se zvládáním svých emocí, jsem zaznamenala zásadní změnu v jejím chování. Pozitivní dopad, který měla terapie na mé dítě, mě přivedl k myšlence, že práce účetní pro mě nemá žádný význam. Maminka říkávala mně i mé sestře, že bychom se měly snažit zanechat tento svět v trochu lepším stavu, než jsme ho nalezly. Rozhodla jsem se tedy, že chci být v životě užitečná, a přihlásila jsem se na tříletý kurz psychologického poradenství.

Když jsem se dostavila k přijímacímu pohovoru, bylo mi řečeno, že první rok kurzu je zaměřen na hypnoterapii. Zeptala jsem se, jestli je nutné zabývat se celý rok hypnoterapií, jelikož jsem věděla, že se chci zaměřit na poradenství. Bylo mi řečeno, že hypnoterapie je pro poradce užitečný nástroj, takže první rok je povinný. Byla jsem přijata a rozhodla se, že to zkusím.

Kurz se ukázal být výborným rozptýlením v mém smutku, a i když jsem stále trpěla záchvaty pláče, soustředila jsem se na slova své maminky. Také jsem začala číst knihy o seberozvoji a do své každodenní rutiny přidala nové prvky včetně afirmací, meditace a seznamu věcí, za které jsem vděčná. Tyto nové každodenní návyky mi pomohly, abych se dlouhodobě soustředila a myslela pozitivně.

V kurzu jsem se dozvídala o síle podvědomí a moje nové návyky mi sloužily jako připomínka. Přes mé dřívější pochybnosti mě hypnoterapie a její pestré využití velmi zaujaly. Půl roku před získáním diplomu jsme se zabývali použitím hypnoterapie pro regulaci tělesné váhy a já naprosto žasla nad tím, o jak mocný nástroj se jedná: nejen že může lidské životy změnit, on je může i zachránit.

Běžela jsem domů a sdělila manželovi, že se chci stát hypnoterapeutkou zaměřenou na regulaci hmotnosti. James, který mívá k věcem racionální přístup, poukázal na to, že pokud chci lidem pomáhat s jejich hmotností, bylo by dobré mít nějaké znalosti o výživě. Okamžitě jsem se vedle svého studia hypnoterapie a poradenství zapsala do kurzu výživy. Z mého života se stal kolotoč studia a psaní školních prací. Shodou okolností mi v zaměstnání oznámili, že moje pracovní místo se ruší pro nadbytečnost. Považovala jsem to za znamení od maminky a od vesmíru, že jsem na správné cestě.

Mezi vším tím studiem a výchovou dětí jsem opravdu zanedbávala své zdraví. Byla jsem samozřejmě unavená, ale kdo by nebyl, s takovým pracovním zápřahem a péčí o dvě děti a domácnost? Pak jsem ale nečekaně omdlela a následně dostala dopis z nemocnice, v němž se psalo, že jsem se dvakrát nedostavila na hematologii, což mi připomnělo, na co jsem zapomínala.

Když jsem se posléze dostavila ke svému hematologovi, nebyl moc rád, že jsem injekci vitaminu B12 nedostala už osmnáct měsíců a rok se nedostavila k vyšetření. Sdělil mi, že jsem ohrozila své zdraví a že riskuji poškození svého nervového systému tím, že jsem vynechala předepsané injekce. Já jsem mu řekla, že jsem utrpěla dvojnásobnou ztrátu a že mám hodně práce ve škole, ale on prohlásil, že moje zdraví nebylo mojí prioritou. Nesouhlasila jsem s ním, jelikož od té doby, co jsem začala studovat hypnoterapii a výživu, tomu bylo přesně naopak. Dodávala jsem svému tělu potřebné vitaminy a minerály a zaujala jsem pozitivní a cílevědomý přístup. Připomněl mi, že bez ohledu na to, jak se stravuji, není moje tělo schopno vstřebávat vitamin B12, a proto potřebuji dané injekce. Slíbila jsem mu, že se další týden, kdy mi klesne hladina hemoglobinu, dostavím ke svému lékaři na předepsanou injekci. Tehdy jsem ještě nevěděla, že to bude vůbec poslední injekce vitaminu B12, kterou budu v životě potřebovat.

Poté, co jsem začala studovat rozsáhlou problematiku výživy a co mi byl diagnostikován nedostatek vitaminu B12, což je autoimunitní onemocnění, mě zaujala problematika autoimunitních chorob, jejich projevů a léčby.

Autoimunitní onemocnění nastane, když váš imunitní systém, což je vaše obranná linie proti nemocem, začne napadat zdravé buňky v domnění, že to jsou cizí vetřelci. Seznam chorob zařazených pod označení „autoimunitní“ neustále roste – patří sem diabetes, revmatoidní artritida, Crohnova choroba, psoriáza a lupus. Autoimunitní onemocnění dokonce souvisí i s mnoha typy rakoviny. Jak jsem zjistila z vlastní zkušenosti, běžná medicína tvrdí, že autoimunitní onemocnění nelze vyléčit, je pouze možné ho mít pod kontrolou. To se provádí pomocí celoživotní medikace, která může zahrnovat i potlačování imunitního systému, tj. obrany našeho těla proti chorobám. Většina léků má navíc mnoho nežádoucích vedlejších účinků, jako je únava, přibývání na váze a deprese, což často vyvolává potřebu užívat další léky. Poté, co jsem si začala dělat vlastní výzkum, jsem pocítila zklamání z tohoto lékařského přístupu. Cítila jsem se tak, jelikož mi značnou část toho, co jsem si sama nastudovala, nikdy nikdo nevysvětlil. Netušila jsem ani, že zhoubná anémie je zařazena mezi autoimunitní onemocnění, tj. že můj imunitní systém byl napadán. Během celých deseti let od té doby, co mi byla stanovena diagnóza, se mnou žádný lékař nehovořil o tom, jak posílit můj imunitní systém, ani mi neposkytl žádné rady ohledně stravy a životního stylu, a já rozhodně neměla pocit, že by injekce vitaminu B12 pomáhaly léčit základní příčinu mých zdravotních potíží.

Ze svého studia výživové problematiky jsem pochopila, že se vitamin B12 vstřebává v části tenkého střeva zvané ileum. Během trávení pomáhají žaludeční šťávy uvolňovat B12 z bílkovin v jídle. Po uvolnění vytvoří B12 komplex s trávicím enzymem zvaným „vnitřní faktor“ a posléze je vstřebán do krve. Snažila jsem se zoufale přijít na to, proč se tento proces přestal v mém těle odehrávat. Ve snaze o hlubší pochopení, proč jsem přestala vstřebávat tento zásadní vitamin, jsem hledala informace o autoimunitních onemocněních a narazila na osobu doktora Alessia Fasana, světově uznávaného gastroenterologa, vědce a odborníka na střevní propustnost a její souvislost s autoimunitními onemocněními. Doktor Fasano uvádí, že existují přesvědčivé důkazy o tom, že střevní propustnost (rovněž známá jako syndrom zvýšené propustnosti střev) je zásadní příčinou autoimunitních potíží.

Jelikož jsme v rámci kurzu výživy probrali problematiku střevního mikrobiomu a důležitosti zdraví střev, byla jsem si vědoma toho, že v trávicím ústrojí je obsaženo 80 % našeho imunitního systému. To pro mě byla chvíle osvícení.

Vitamin B12 se vstřebává ve střevech, takže není možné mít zdravý imunitní systém bez zdravých střev, jelikož imunitní systém sídlí právě zde. Výzkum předního světového odborníka v této oblasti navíc ukázal, že existuje jasná souvislost mezi zvýšenou střevní propustností a autoimunitními onemocněními, mezi něž byla zařazena i moje choroba.

Začala jsem mít silný dojem, že příčinou nedostatku vitaminu B12 je v mém případě zvýšená střevní propustnost. Došlo u mě k narušení střevní sliznice a moje střeva začala propouštět do krve velkou část toho, co jimi procházelo. Imunitní systém pak tyto částice vyhodnotil jako vetřelce, na něž je třeba zaútočit. Při dalším zkoumání jsem zjistila, že mnoho lékařů zabývajících se funkční medicínou přisuzuje špatnou absorpci životně důležitých minerálů a živin (jako jsou vitamin B12, zinek, hořčík a železo) špatnému fungování střev. Jak se tedy mohlo stát, že moje střeva fungovala tak špatně, že začala propouštět určité částice do krve, a vyvolala tak autoimunitní reakci?

Průměrná délka tenkého střeva je 3–5 metrů. Tento orgán napomáhá trávení a současně funguje jako bariéra zabraňující pronikání škodlivého střevního obsahu do krve. Existují tři hlavní důvody, proč se spojení mezi střevními buňkami rozvolňuje, což způsobuje pronikání látek procházejících střevem: průmyslově zpracované potraviny, chronický stres a zahlcení toxickými látkami, zejména léky a alkoholem. I když jsem nikdy nadměrně nekonzumovala průmyslově zpracované potraviny, prošla jsem si několika obdobími chronického stresu a jako dítě jsem nadměrně užívala antibiotika. Ta se předepisují k potlačení bakteriálních infekcí, bohužel ale v našich střevech hubí jak škodlivé, tak i potřebné bakterie. Pokud se dost nesnažíme tyto užitečné bakterie v našich střevech nahradit, ohrožujeme svůj imunitní systém a celkově naše zdraví. Konečně se mi podařilo uvědomit si souvislosti nedostatku vitaminu B12 a začít s uzdravováním svých střev.

Dodržováním tří jednoduchých kroků (viz kapitola Uzdravte svoje střeva v této knize), správnou stravou, snížením stresu a hladiny toxinů jsem dosáhla toho, že injekce vitaminu B12 již několik let nepotřebuji.

Holistický životní styl mě zaujal natolik, že jsem ho začala studovat s cílem věnovat se jeho koučinku – v Institutu CHEK a v roce 2015 jsem dokončila první stupeň. Ve svém profesním rozvoji pokračuji nadále prostřednictvím pravidelných kurzů a workshopů v této oblasti.

Moje vlastní zkušenost mě vedla k touze předávat ostatním informace, které bych ráda sama dostala ve chvíli, kdy mě v boji s autoimunitním onemocněním tradiční medicína zklamala a kdy moje životní dovednosti nebyly dostatečně vyspělé na to, abych si s problémy v životě sama poradila.

Můj příběh není výjimečný – všichni procházíme obtížnými obdobími. To, co nás definuje, nejsou naše zkušenosti, je to způsob, jak s nimi nakládáme. Těžká období nám nabízejí příležitost na sobě pracovat a stát se silnějšími než dříve. Sama jsem musela zažít nejhorší chvíle svého života, abych dospěla k těm nejlepším. Nyní mám novou profesi, nový pohled na věci, způsob uvažování a nadšení. Tohle je můj odkaz mamince – a ironií je, že jsem ji musela ztratit, abych našla sama sebe.

Mysl

KAŽDODENNÍ AFIRMACE

„Tajemství úspěchu se skrývá ve vaší každodenní pravidelné činnosti.“

JOHN C. MAXWELL

Tato kapitola vám pomůže, jestliže:

- chcete umět sami sebe motivovat;

- máte nízké sebevědomí a nevěříte si;

- potřebujete se jasně soustředit na dosažení určitého cíle.

Pozitivní afirmace jsou krátká, působivá prohlášení k podpoře a povzbuzení, která mají inspirovat a motivovat vaše vědomí i nevědomí.

Louise Hayová, spisovatelka, motivační koučka a zakladatelka hnutí seberozvoje, popisuje afirmace jako „počáteční bod na cestě ke změně“.

Jistě již afirmace každý den provádíte, děláme to všichni. Jsou ale pozitivní? To je dost nepravděpodobné, protože my sami jsme sobě největšími kritiky, promlouváme k sobě negativně a vedeme vnitřní dialog, který omezuje naši sebedůvěru. Skutečnost je taková, že tak, jak mluvíme sami se sebou na základě našich automatických negativních myšlenek, bychom s ostatními nikdy nemluvili. Šli byste například říct mamince, jejíž dítě vešlo do školní budovy celé rozrušené a plačtivé, že je hrozná matka? Přepokládám, že ne, nicméně váš vnitřní dialog, kdybyste se octla v takové situaci, by patrně byl: „Já jsem tak hrozná matka...“ Že je to tak?

Nebo jiný příklad: vaše kamarádka si prohlíží časopis a toužebně vzdychá při pohledu na štíhlé modelky. Řekli byste jí: „Jsi moc tlustá a měla bys už konečně začít držet dietu, o které pořád mluvíš“? To je ještě více nepravděpodobné – sobě to ale možná řeknete.

Nedávný výzkum ukázal, že lidé mají denně 50 000 až 70 000 myšlenek, z nichž až 80 % bývá negativních. To znamená, že většinu času sami sobě potvrzujeme vlastní nedostatky a selhání.

Teď si představte, že byste mohli přenastavit své myšlenky a slova na pozitivní vzorce, které by následně přinesly pozitivní změnu. To opravdu můžete udělat, a to tak, že napíšete své pozitivní afirmace a denně si je budete opakovat.

Zařazení pozitivních afirmací do vaší každodenní rutiny má mnoho výhod.

Za prvé tím, že zařadíte pozitivní výrazy do své každodenní samomluvy, začnete si více všímat svého vnitřního dialogu a myšlenkových pochodů. Pomalu, ale jistě u vás začne převažovat pozitivní myšlení a negativní výrazy budete používat řidčeji.

Zařazením pozitivních afirmací do své každodenní rutiny se budete také více soustředit na své cíle, jelikož si je připomenete pokaždé, když své afirmace vyslovíte nahlas.

Svým klientům v hypnoterapii vždycky zadávám úkol, aby do své každodenní rutiny zařadili nějakou afirmaci, abychom opětovně potvrdili hlavní sdělení a sugesce, které jsme si vštípili do podvědomí během našeho hypnoterapeutického sezení. Podvědomí je místo, kam ukládáme všechny naše naučené zvyky a vzorce chování, které se časem stávají automatickými. Pomocí opakovaných připomínek ve formě každodenních afirmací je nicméně možné tyto zvyky přeprogramovat, pokud si to přejete.

Podle mého názoru jedním z nejuspokojivějších důvodů, proč si každodenně opakovat afirmace, je skutečnost, že pozitivní myšlení je ještě nakažlivější než běžné nachlazení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mysl. Tělo. Zázrak..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.