Originally published in the English language as

„Chicken Soup for the Soul: Find Your Happiness

101 Inspirational Stories about Finding Your Purpose, Passion, and Joy

Jack Canfield, Mark Victor Hansen, Amy Newmark.
Foreword by Deborah Norville

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, llc www.chickensoup.com

Copyright © 2011 by Chicken Soup for the Soul Publishing, llc. All Rights Reserved.

No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system
or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the written permission of the publisher.

CSS, Chicken Soup for the Soul, and its Logo and Marks
are trademarks of Chicken Soup for the Soul, LLC.

Cover photo © Shutterstock

Translation © Vojtěch Skovajsa, 2022

All Rights Reserved.

ISBN 978-80-7252-939-1

Předmluva

Někteří lidé o štěstí usilují, jiní je tvoří.
~ Margaret Bowenová

S naším zákonitým právem na štěstí je jistě každý z nás obeznámen. Pamatuju si, jak jsem jako malá své ne zrovna nadšené mámě nejednou vysvětlovala, že bincem, který mám na svědomí, jen demonstruju své „právo na štěstí“. Ta mi pak chytře sdělila, že chci-li si opravdu vychutnávat život a svobodu, měla bych to uklidit hned. Kdo by nechtěl být šťastný? Štěstí je nejen oblíbenější alternativou, rozhodně populárnější než jeho nešťastný protipól, ale má i docela atraktivní výhody. Jistá studie tvrdí, že lidé, kteří jsou šťastní, žijí zhruba o devět let déle!

Možná, že tuto knihu držíte v naději, že se seznámíte s příběhy, které vám pomůžou rozjasnit váš den nebo vás nasměrují na novou cestu skýtající o něco víc radosti a veselí než ta, po které právě kráčíte. Tato kniha nabízí sto jedna příběhů, které jsme speciálně vybrali, abychom vám ukázali, že ke štěstí vede nespočet cest. Po jejich přečtení budete mnohem lépe vybaveni k nalezení cesty i cílů, které budou sedět právě vám.

Někteří lidé o štěstí usilují, jiní je tvoří. Jde o citát Margaret Bowenové. Podívejte se na něj ještě jednou a položte si otázku: „Kdo asi bude šťastnější? Člověk, který, se za štěstím honí, nebo ten, který si je vytváří?“ Potřebujete-li nápovědu, možná ji najdete ve slovech Henryho Davida Thoreaua. Jsou z plakátu, který jsem měl na stěně během střední a vysoké školy.

Štěstí je jako motýl: čím víc jej člověk nahání, tím víc se mu vyhýbá, jakmile však věnuje pozornost jiným věcem, zase se ukáže a jemně se mu posadí na rameno.

Nehledě na to, jak moc o štěstí usilujeme, končí naše snahy často zklamáním. Slova „Don’t Worry—Be Happy“ zní možná dobře jako text písně, ale jako rada pro lidi, kteří ztratili chuť do života, nefunguje. Člověk nemůže prostě jen být šťastný. Jestliže však zkusí svou pozornost zaměřit na něco jiného – něco správného – zjistí nakonec, že si jej štěstí našlo samo. Na co tedy zaměřit pozornost? K tomu se dostaneme za chvíli. Jádrem pudla však je, že co se štěstí týče, právě CESTA je oním cílem.

Je legrační, že Slepičí tým požádal o předmluvu ke knize o hledání štěstěny zrovna mě. Před časem jsem totiž procházela obdobím hlubokého neštěstí, možná dokonce deprese, byla jsem však až příliš vysílená na to, abych hledala odborníka, který by to s jistotou potvrdil. Profesně jsem byla v koncích. Už mi nikdo nevolal. Myslela jsem si, že žádnou další příležitost už nedostanu. Jak jsem se z toho tedy vyhrabala? To jsem se jednoho dne probrala, nalíčila a přiklusala do studia se slovy: „Tak mě tady máte! Už můžu zpátky do éteru!“ ?

To sotva. Místo toho jsem vytáhla šicí stroj. Z hlubin svého splínu jsem vylovila svůj starý Kenmore, vyhrabala nějaké látky a začala vyrábět závěsy a potahy. Člověk si na těch dlouhých švech a pedálu dokáže vybít spoustu agresivity. A když pak vidí výsledek všech těch hodin strávených u stroje – potahy, díky nimž je stará židle opět jako nová, závěsy, které dokáží projasnit prázdný, neútulně působící pokoj – nemůže si pomoct, ale má ze své práce radost... a koneckonců i ze sebe.

Můj dávný hon za štěstím mě přivedl zpět k vášni, kterou jsem dlouho opomíjela. Šití, vyšívání a háčkování mě provázelo od mých osmi. Oprášení mého starého Kenmoru mi připomnělo všechny ty příjemné chvíle, které jsem trávívala šitím, a pomohlo mi i rozjasnit mé dny. Někteří lidé o štěstí usilují, jiní si je vytvářejí. Radost, která přišla s návratem k dávno ztracenému koníčku, přišla jako vedlejší produkt něčeho, co mě kdysi tolik bavilo. Své vlastní štěstí jsem si vytvořila, aniž bych to čekala.

Prvek překvapení má totiž se štěstím hodně co dělat. Vyhledáte-li si etymologii slova „happy“, šťastný, uvidíte, že pochází ze staroseverského happ, což znamená „náhoda“ nebo „nepředvídaná událost“. Štěstí se objevuje náhodou. Jako ten motýl, kterého naháníme, ale lapíme jen zřídkakdy.

Prozradím vám ještě jedno tajemství: štěstí nezíská člověk tím, že se bude vždycky snažit být ve všem nejlepší. Tak akorát je někdy zkrátka tak akorát. Studie profesora Barryho Schwartze ze Swarthmore College zaznamenala některé pozoruhodné rozdíly mezi lidmi přezdívanými „maximalisté“, tedy těmi, kteří chtějí být nejlepší a snaží se zvážit každou možnou alternativu, a jedinci, kteří „nepotřebují zase tolik“. Díky své touze po dokonalosti vydělávají maximalisté zhruba o sedm tisíc dolarů více, ale nejsou tak šťastní jako ti, kteří vezmou zavděk i určitými nedokonalostmi. Tlak a napětí spojené s „maximalistickou“ volbou, ale s možností, že možná budou svého rozhodnutí litovat, sráží potěšení, které jim jejich vyšší kupní síla nabízí.

Jak tedy najít štěstí? Zde je můj recept:

Važte si svých darů – štěstí se pohybuje po vzestupné spirále. Vyživuje se samo. Lidé, kteří jsou si vědomi požehnání, kterých se jim dostává, bývají zdravější, aktivnější, produktivnější a u ostatních sklízejí více úcty. Už jen to člověka potěší, nemyslíte? Všímejte si tedy toho, co máte pod rukama; i tohle někdy stačí ke štěstí. Tato kniha je plná příkladů lidí, jimž právě tato rada pomohla.

Pěstujte vztahy s ostatními – není pochyb, že právě vztahy s ostatními jsou kořením života. Silné sociální vazby a společné zážitky vytvářejí úrodnou půdu pro naše štěstí. Je třeba jen zvednout telefón nebo napsat starému kamarádovi či kamarádce a oživit stará přátelství.

Poznejte sami sebe a následujte svou vášeň – abyste objevili své štěstí, musíte nejprve zjistit, co vám dělá radost. Možná vám pomůžou slova německého filozofa Goetheho: Jakmile si začnete věřit, bude vám jasné, jak chcete žít. Vezměte si blok a pero a zkuste si odpovědět na tyto otázky: Co je vaší vášní? Jaké kratochvíle vám dělají radost? V čem jste dobří? Jaké dávné sny jste pověsili na hřebík, protože vám přišly nepraktické či neuskutečnitelné? Zapomeňte na všechny negativní reakce, se kterými jste se v minulosti setkali. Vaše odpovědi vám můžou pomoct naplánovat novou cestu a nalézt štěstí. Radost nepřichází pouze se splněnými úkoly, ale i s těmi, které právě plníte.

Nepřestávejte na sobě pracovat. Ve chvíli, kdy člověk hodí flintu do žita, začíná si pod sebou řezat větev. Není pochyb o tom, že cílevědomí jedinci, ti, kteří si umí vytyčovat nové výzvy, nacházejí v životě více elánu než lidé, kteří se spokojí s tím, jak se věci mají. Určitě se vám bude líbit příběh Jane Congdonové, která se vzdala kariéry, která jí přestala dělat radost, a v šestašedesáti letech vydává svou první knihu.

Najděte své poslání – šťastný je ten, kdo ve svém životě dokázal najít smysl, účel a naplnění. Je to prosté. Možná své poslání naleznete právě ve službě druhým stejně jako Shannon Andersonová. Ve svém příběhu „Dobrý skutek denně“ nejprve své rodině objasnila, proč je dobré konat dobré skutky, načež se do nich pustili i s deníkem, do kterého si je zapisovali, aby později Shannon celý koncept přenesla i na své prvňáčky, kteří si novou „hru“ zamilovali. Ralph Waldo Emerson naléhal, ať se staneme pro někoho nezbytnými. Člověk sám stoupá, když dokáže povznést druhé. Možná, že vás nenaplňuje vaše práce. Možná pro vás není ta pravá. Dokonce i uklízečky v nemocnici, pohybující se na spodku platového žebříčku (i žebříčku prestiže), kterým výzkumníci dali najevo, že jejich práce je pro chod nemocnice klíčová, si uvědomily, že uklízení je náročné zaměstnání vyžadující jistou zručnost i trénink.

Hledejte klid – Číňané mají nádherné pořekadlo: Pouze klid dokáže člověka zklidnit. Bez ohledu na ruch i hluk, který kolem sebe možná právě zažíváte, zkuste na chvíli zavřít oči a představit si, že sedíte na mechem porostlém kameni v hlubinách sytě zeleného lesa a nasloucháte vzdáleným zvukům zurčícího potůčku. Dýchejte. Seďte. Zapomeňte na všechny starosti. Zapomeňte na váš nabitý rozvrh. Jen dýchejte. Dost možná vám tohle malé chvilkové cvičení dá pocit, že máte věci zase pod kontrolou. Třeba vám taky vrátí trochu vaší energie. Nezapomeňte, že ten motýl, kterému říkáme štěstí, nepřiletí a nesedne si vám na rameno, budete-li spěchat jak šílení.

Lidé, kteří se s vámi v této knize podělili o své příběhy, objevili své štěstí díky různým variantám tohoto „receptu“.

Betsy Franzová vyznávala kdysi jen jeden způsob života – na plný plyn. Když popisuje svou návštěvu obchodu s potravinami, člověk má takřka chuť varovat ostatní zákazníky, aby raději zůstali doma. Betsy uháněla kolem s nakloněným vozíkem a házela do něj věci zleva zprava. Její život se však jednoho dne zastavil, a to doslova. Byla tak zaneprázdněná, že zapomněla zkontrolovat ukazatel paliva a při cestě na důležitý mítink jí došel benzín. V tu chvíli se Betsy zachovala jako racionálně smýšlející člověk – začala křičet a bušit do volantu.

Když však vystoupila z auta, aby přivolala pomoc, spatřila něco, čeho si při ranním dojíždění do práce ještě nikdy nevšimla: nádherný východ slunce. Ranní výjev, který budil nefalšovaný úžas. Do práce nakonec dorazila s lehčím srdcem. Dnes Betsy žije pomalejším tempem, díky kterému dokáže být přítomná a všímat si maličkostí a konečně naslouchá (kdysi přidušenému) hlasu svého srdce.

Michelle Smythová objevila štěstí i nečekané poslání ve chvíli, kdy jejímu synovi diagnostikovali autismus. Do své nové mise se pustila s plnou vervou. O autismu si nastudovala vše, co bylo dostupné. Když se dočetla o nové slibné terapii, byla štěstím bez sebe, na každém kroku však narážela. „Příliš nákladná.“ „Tady ji bohužel neposkytujeme.“ Michelle se však nedala. Pronikla na odborná školení a přesvědčila uznávaného odborníka na autismus, aby jí ukázal, jak učit jejího syna. Suterén svého domu proměnila v terapeutickou místnost, ve které začala se synem pracovat. Brzy začala zaznamenávat malé úspěchy a pouštěla se do náročnějších úkonů.

Netrvalo dlouho a o Michelině snaze se doslechly i další rodiny potýkající se s autismem. Zajímalo je, jestli by Michelle dokázala pomoct i jejich dětem. Tak se zrodila podpůrná skupina, která se od té doby rozrostla v plnohodnotné autistické centrum sloužící dětem v celé oblasti. Michelle píše o své „nepopsatelné radosti“. Cítí vzrušení z nadcházejících dní a těší ji vědomí, že naplňuje svůj osud.

Jennifer Quashová měla za to, že jejím osudem je trvalá deprese. Pravděpodobně neslyšela, že vědci věří, že čtyřicet procent našeho štěstí pramení z našich aktivit. Jennifer prožila nelehké dětství, při autonehodě přišla o dva přátele, přežila přepadení se zbraní v ruce a byla brutálně napadena – to vše ještě než jí bylo dvacet. Depresi měla v rodině a předpokládala, že to bude i její úděl.

Pak se ale rozhodla depresi čelit. Ve svém příběhu popisuje všechny své strategie včetně jednoho „malého tajemství“. Je to malý zápisník, do kterého si každý večer zapisuje to, co jí ten den udělalo největší radost. A funguje to. Jak říká sama Jennifer: „Můj život se změnil. Aktivně hledám to dobré.“

Alexander Brokaw se na svých studiích na vysoké také snažil najít to dobré. I on to aktivně zkoušel. Oba jeho rodiče pracovali na Wall Street, a tak měl za to, že bude kráčet v jejich šlépějích. Jeho srdce to však táhlo jinam. Učebnice otevřel až těsně před závěrečnými zkouškami, ale nějakým zázrakem přeci jen uspěl. O zimních prázdninách druhého ročníku přispěchal na pomoc kamarádovi, kterého napadli venku před barem. Vrhli se na něj dva útočníci a Alex skončil na pohotovosti. Doktoři udělali pár testů, aby zjistili, jestli nemá otřes mozku.

Vyšetření na CT však neukázalo na otřes mozku. Nález byl mnohem horší – nádor. Alexandr musel přerušit studium a začít podstupovat chemoterapii. Jeho nucená přestávka ho vrátila k dětské zábavě, kterou před lety zavrhl. Začal si hrát, vymýšlet dobrodružné eposy a příběhy, které začal sepisovat. Když se trochu zotavil a byl schopen vrátit se do školy, rozhodl se finančnictví vyměnit za tvůrčí psaní. Úspěch podle něj „znamená dělat to, co vás baví. Život je příliš krátký a vrtkavý na to, aby člověk dělal něco jiného.“

Náš první příběh protknutý úžasnou moudrostí Angely Sayersové se zčásti točí právě kolem křehkosti lidského života. Jedno z jejích největších přání bylo, aby její práce někdo otiskl. To se jí díky této knize také povedlo. Bohužel šlo také o jedno z posledních přání, které si mohla splnit – od svých čtrnácti let totiž bojovala s osteosarkomem. Nešlo však o přání umírajícího člověka; protože jak tato velmi moudrá mladá dáma podotkla: „Žiju. Každý den.“

Svůj příběh pro tuto knihu sepsala před koncem své dlouhé bitvy s rakovinou. Kvůli nemoci přišla o část nohy a většinu svých plic, lékaři pak zjistili, že se jí rakovina rozšířila i do mozku. Dvacetiletá Angie však v sobě přesto neměla ani špetku hořkosti. Na svou situaci nahlížela takto:

„Ještě pořád tady jsem. Žiju a život je vzácný. Ať už před sebou máte rovnou cestu, kam až oko dohlédne, nebo, jako u většiny lidí, se vaše cesta vine a stáčí někam do podrostu a vy nemáte tušení, kam vlastně vede. Následujte zákruty i své srdce, bez ohledu na to, kam vás táhnou. Mé srdce se může vydat dál, na místa, o kterých se tolik nemluví, ale tam se stejně nakonec vydají srdce nás všech.“

Cesta Angely Sayersové skončila 15. července 2011, v době, kdy končily práce na této knize. Bylo jí teprve dvacet. A i když fyzicky s námi již není, její úžasná moudrost žije dál. Tato kniha začíná a končí právě s její moudrostí; v prvním příběhu, ve kterém popisuje štěstí, které prožívá v čase, který jí zbývá, stejně jako v tom posledním, který Angiina rodina objevila po její smrti. Čtěte tedy dál a nechte se inspirovat dary, které Angie zanechává ve svých příbězích, stejně jako devětadevadesáti dalšími, které vám ukážou, jak najít štěstí.

~ Deborah Norvillová

(1) Vážit si svých darů

Je lepší ztratit přehled o našich požehnáních,
než ztratit požehnání při výčtu našich problémů.

~ Maltbie D. Babcocková

Prozření

S minulostí nemám nic společného, s budoucností taky ne.
Žiju tady a teď.
~ Ralph Waldo Emerson

Přijde mi, že když se mi děje něco hrozného, moje mysl jednoduše vypne. Nepříjemné události dokáží na nějaký čas ovlivnit to, jak přemýšlím. Obvykle se mi daří navenek nevyvádět; snažím se držet se svého hesla „jedno po druhém“, ale pravdou je, že uvnitř šílím. A někdy si to ani neuvědomuju. Poslední dobou přicházím na to, že překlenout tyhle těžké časy je skutečně běh na delší trať.

Procházím si teď závěrečnou etapou svého dlouhého boje s osteosarkomem, rakovinou kostí, která se objevila, když mi bylo čtrnáct, vyžádala si jednu z mých dolních končetin i jednu plíci a nedávno se mi rozšířila i do mozku. Lékaři v něm našli tři nebo čtyři nové nádory. Tahle novina pro mě představovala velkou ránu, neboť ukázala dvě zásadní věci: zaprvé, že thalidomid, který jsem zkoušela brát (a to i s ohledem na uzliny, které už nějakou dobu mám ve zbývající plíci), ani trochu nepomáhá. A za druhé, že opravdu
umírám. Doktoři nám sdělili, že mi pravděpodobně nezbývá víc než měsíc života.

Uběhl však víc než měsíc a zatím tu stále jsem. Ještě mi není tak hrozně. Ačkoli na mé situaci se nic podstatného nemění. Pořád beru léky na bolesti hlavy a někdy se mi dýchá mnohem hůř než dřív – možná mám jenom rýmu, ale pravděpodobnější vysvětlení je, že rakovina postupuje. Zkrátka – můj stav zůstává stejný. Nejspíš to nepřežiju. Vím to. Ale v tom, jak se na věci dívám, je teď něco nového. Cítím se jinak. Cítím se motivovaná! Nabitá energií! Už mi nepřijde, že bych jen seděla a čekala na smrt. Cítím se plná života. To, že jsem přestála svou prognózu, má svůj důvod. I to, že ještě nepřišel můj čas.

Nejsem si jistá, co přišlo jako první, jestli změna v každodenní rutině nebo v mém pohledu na věc. Přijde mi však, že obojí jde ruku v ruce a je to přesně to, co jsem potřebovala. Díky tomu, jak dobře se mi daří, jsme poslední zhruba týden mohli pozměnit dávkování léků. Nejprve jsme vysadili prášky na nevolnost, které jsem užívala pravidelně spolu s léky na bolest: ukázalo se, že je vlastně vůbec nepotřebuju, protože teď žádnými nevolnostmi netrpím. Začali jsme taky vysazovat steroidy, které jsem brala ke zmírnění otoků. Cpala jsem se kvůli nim vším, co mi přišlo pod nos, a bobtnala po nich jako balón. Přijde mi, že se cítím zase sama sebou, což připisuji právě vysazení těchto dvou léků. Už dlouho jsem taky neměla potřebu si zdřímnout! A můj zrak, předtím rozostřený a rozmazaný, je na tom tak dobře, že jsem byla schopna dočíst i rozečtenou knížku... a ještě k tomu na Kindlu! Obrazovka už se mi taky nesnaží přehazovat písmenka. A před několika dny mě máma přesvědčila, abych si na chvíli nasadila protetickou nohu. Vlastně mě ani nemusela zase tolik přemlouvat – stejně jsem si ji chtěla znovu zkusit, když je mi teď líp. Nesedí mi teď tak docela, protože jsem ji měsíc nenosila a teď nemám na noze žádné svaly, které by ji udržely vzpřímenou. Ale s berlemi s ní dokážu jakž takž chodit a věřím a zároveň doufám, že brzo ji budu moct alespoň nakrátko skutečně využít. :)

Nejsem si jistá, kde se vzalo tohle nenadálé prozření, ale něco ve mně zapadlo na správné místo. Vzpomínám si teď na jeden příběh, který mi vyprávěl pastor, když u nás byl na návštěvě. Byl o muži, kterému řekli, že umírá. Jistý člověk se ho zeptal, co právě dělá. Muž na to odpověděl: „Momentálně umírám, jsem smrtelně nemocný. “ Druhý muž se ho pak znovu zeptal, co právě dělá nebo mu nějakým způsobem dal najevo, že se mýlí. I když je smrtelně nemocný, právě v tu chvíli neumírá – v tom okamžiku je přece naživu. A naživu bude, dokud nepřestane dýchat. A právě tohle prozření momentálně zažívám. Právě teď, bez ohledu na to, co přijde, žiju! Nesedím a nečekám na smrt. Můj pohled se zcela změnil. Právě teď jsem naživu. Žiju.

Takže dnes vás ponechám s jednou myšlenkou a jen těžko můžu uvěřit, že jsem se bez ní obešla tak dlouho. Važte si každého dne. Je to jedna z těch věcí, které se snáz řeknou než udělají. To, jak na nás působí různé situace, vždycky závisí na našem pohledu. Ne vždy ve svých srdcích najdeme prostor pro zázraky a také ne vždy jsou zázraky k mání. Někdy se nám může dokonce zdát, že z okolního světa vyprchalo veškeré štěstí. Znám ten pocit. I já měla v posledních měsících své temnější dny. Nebudu lhát. Je těžké žít s vědomím, že jednou přijde chvíle, kdy už mi nebude dobře. Je těžké žít s vědomím, že v podstatě jen sedím a čekám na to, až rakovina pokročí.

Ale takhle přeci dál nemůžu přemýšlet. Musím myslet na věci, které ještě jsem schopná dělat. Na život, který lze žít. Možná nepojedu tenhle měsíc lyžovat, ale pořád je to lepší, než bych čekala. Ještě pořád tady jsem. Žiju a život je vzácný. Ať už před sebou
máte rovnou cestu, kam až oko dohlédne, nebo, jako u většiny lidí, se vaše cesta vine a stáčí někam do podrostu a vy nemáte tušení, kam vlastně vede. Následujte zákruty i své srdce, bez ohledu na to, kam vás táhnou. Mé srdce se může vydat dál, na místa, o kterých se tolik nemluví, ale tam se stejně nakonec vydají srdce nás všech.“ Neboť cesty všech lidí míří do stejné zatáčky; a i když nevidíme za roh, vím, že jsou lidé, kteří se tam vypravili přede mnou, a až se tam dostanu i já, pomůžou mi. Ale v tuto chvíli tam ještě nejsem. Právě teď jsem naživu a mé srdce zpívá radostí; díky dnům, které mám před sebou.

S každým, kdo si prochází těžkým obdobím, bych se ráda podělila o deset kroků, které jsem dala dohromady. V minulosti jsem se díky nim dokázala pohnout dál. Nejsem žádný odborník a nenárokuju si žádnou slávu. Pomohly mi však, a tak se o ně chci podělit i s vámi. Tady jsou:

1. Plačte, křičte a truchlete: První krok vám bude připadat jako krok zpět, bez něj to však nepůjde. Myslím, že když se stane něco, co změní celý váš život a směr, kterým jste se ubírali, je přirozené truchlit a cítit se smutně. Věřím taky, že každé těžké období vás změní – ovlivní způsob, jakým přemýšlíte a vnímáte věci kolem. První krok k přijetí nové situace, ať už je jakákoli, tedy znamená oplakat minulost a to, kým jste byli. Takže truchlete, jak dlouho je třeba, a až to půjde, přejděte k dalšímu kroku.

2. Jste-li připraveni, mluvte: Někdy máte chuť si o svých starostech promluvit a jindy zas ne. Až přijde ta správná chvíle, najděte si někoho, s kým můžete na rovinu mluvit a jehož názoru si vážíte, a vylijte si srdce. Někdy jen to, že máte člověka, kterému na vás záleží a který je tu pro vás, bez ohledu na cokoli, vám dodá motivaci, kterou potřebujete a která vám umožní posunout se dál a překlenout první fázi (i když tu a tam stále můžete cítit potřebu truchlit).

3. Je-li to nutné, utečte, ale nedělejte to příliš často. Život nás někdy nechá na holičkách a člověk je příliš zahlcený na to, aby dokázal věci zdravě zpracovat. V takových chvílích je únik nezbytný; pusťte si nějaký seriál či film, začtěte se do knížky nebo brouzdejte na internetu. Dejte si pauzu od všech svých starostí a vraťte se k nim později s novým náhledem. Ale dejte pozor na příliš časté útěky, neboť úprk vaše problémy nikdy nevyřeší, nakonec se s nimi stejně budete muset poprat.

4. Začněte po malých krůčcích: Jsou-li na vás velké změny příliš, začněte pomalu. Než se stresovat velkou schůzkou, která má přijít příští týden a možná přinese špatné zprávy (možná podobné tomu, čím právě procházíte), zkuste se zaměřit na menší a dostupnější věci. Než si dělat starosti se schůzkou, raději se zaměřte na cvičení, domácí práce či vaše pracovní povinnosti. Nakonec všechno dobře dopadne a výsledku se doberete za stejnou dobu, ať už si s ním budete lámat hlavu či ne.

5. Najděte svou múzu: múzou mám na mysli zdroj vaší inspirace. Vyhlídněte si věc nebo věci, které vám dodávají největší inspiraci, a nechte je proniknout do vašeho světa. Může to být cokoli. Pro někoho to možná budou děti, pro jiné hudba či příroda a pro lidi, jako jsem já, poezie a literatura.

6. Neuzavírejte se: Komunikace hraje v životě každého z nás velkou roli. Nemusí to nutně znamenat, že budete s každým probírat své trable, mám spíš na mysli najít lidi, se kterými je vám dobře. Společně strávené chvíle vyplněné smíchem, vzájemným popichováním, ale i podporou, i když třeba trochu jinou než u kroku číslo dvě. I taková opora vám však dá pocit, že na vás lidem záleží a myslí na vás. Vaši přátelé jsou jako vlnolam, který vám dodá odvahu při každé bouři. Prožíváte-li těžké časy, je dobré být s lidmi, kteří vás umí povzbudit.

7. Usměrněte nervozitu: Člověk se často ocitá ve stresu a utápí se ve starostech. Nejlepší způsob, jak se tomu vyhnout, je pustit se naplno do nějakého projektu, nejlépe do něčeho uklidňujícího. Pro mě je to obvykle psaní, scrapbooking či nějaká jiná tvůrčí činnost. Dokonce zjišťuju, že některé ze svých nejlepších básní jsem napsala, když jsem se zrovna snažila nevyšilovat.

8. Někomu pomozte: Pomoc druhému člověku je skvělý způsob, jak se vypořádat s těžkostmi, které prožíváte. Paradoxně to může znít sobecky. Ale to, že někomu pomůžete, vás nejen rozptýlí, ale také naplní příjemným pocitem zadostiučinění. Prostě pomáhat druhým přináší dobrý pocit.

9. Zaměřte se na to dobré: Přistupujete-li k životu s postojem „Proč zrovna já?“, může se to zdát těžší, než ve skutečnosti je. Pravda, optimismus ke mně přichází asi snáz než k většině lidí, ale nemůžu si pomoct, cítím, že je nezbytný k řešení jakékoli situace. Soustředí-li se člověk na to dobré, může nabrat síly, aby v sobě dokázal objevit naději. Věřím, že právě naděje nám nakonec umožňuje posunout se dál.

10. Jedno po druhém: Děláme si starosti s věcmi v daleké budoucnosti a trávíme tím tolik času, že nám utíká přítomnost. A i když vám může připadat nelehká a na obzoru možná leží věci, které se zdají ještě těžší, je důležité zaměřit se na to, co je teď. Nemůžeme si dělat starosti s tím, co se ještě nestalo nebo se může, ale nemusí stát. Pokud se však mermomocí chcete strachovat, mělo by se to alespoň týkat dne, který právě prožíváte. Obavy ze zítřka nechte na zítra. Myslete však taky na to, že nakonec všechno nějak přečkáte – bez ohledu na to, co vás trápí. Bez ohledu na to, jak těžká vám přijde vaše současná situace nebo jak bezútěšná se jeví budoucnost, čas vás posune kupředu, a to i proti vaší vůli. A nakonec přijdete na to, že vaše problémy se už nezdají tak obtížné, že bolest přechází a že život získává novou rutinu. A vy jste vše úspěšně přečkali. Alespoň u mě to tak vždycky bylo.

~ Angela Sayersová

Velká výzva před Díkůvzdáním

Nemohu odpověděti jinak než díky;
jednoduše díky.
~ William Shakespeare

Právě jsem se svou kamarádkou Marylin usedla do boxu v naší oblíbené kavárně. „Příští měsíc je řada na mně, abych u nás doma hostila BookTalk,“ říkám jí. „Ty přípravy nesnáším.“

„Úplně tě chápu,“ povídá Marilyn. „Když to v únoru bylo na mně, celý týden jsem uklízela, a to ani nemluvím o těch dvou buchtách, co jsem pekla.“

„Nemluvě o tom, že to trvá jen pár hodin. Takové práce kvůli dvěma hodinám!“ Marilyn přikyvovala, zatímco jsme usrkávaly latté z kouřících šálků.

„A jako by toho nebylo už tak dost,“ řekla jsem a otřela si pěnu z pusy, „letos má na Den díkůvzdání přijet celá moje rodina. Mám je sice strašně ráda, ale znáš to...“

„To víš, že jo. Uvařit, uklidit, vyměnit prostěradla, vymyslet, co každému k snídani. Každý rok to samé.“

Zvonkohra na dveřích kavárny zacinkala a dovnitř vešla umolousaná žena, v rukou dvě rozměrné tašky plné různých věcí. Z omšelého šálu, který jí zakrýval hlavu, jí utíkaly cuchance šedých vlasů. Nic z toho, co měla na sobě, se k sobě nehodilo, a jedna z jejích vysokých černých plátěnek měla díru na palci. Když prošla kolem, bylo jasné, že se několik dní nemyla.

„Jak asi musíme znít?“ zašeptala jsem a zastyděla se.

„Jako dvě staré nevděčnice.“

„Ta žena si nejspíš nemůže dovolit ani kafe.“

„Myslíš, že je bezdomovkyně?“ zeptala jsem se.

Marilyn pokrčila rameny. Potom popadla peněženku a zamířila k pokladně. Zaplatila za ženinu kávu i jablka v těstíčku. Žena se usmála a ukázala zkažené zuby. Slyšela jsem, jak ji Marilyn zve, aby se k nám přidala, ale ta jen zavrtěla hlavou a místo toho se usadila do měkkého křesla ve sluncem zalitém rohu kavárny.

„To od tebe bylo moc hezké,“ říkám Marilyn, když vklouzla zpět do boxu.

Ta jen obrátila oči v sloup. „Prostě jsem se cítila provinile.“

Uždíbla jsem kousíček čokoládového chlebíčku. „Víš ty co? Jsou dny, kdy si jenom stěžuju.“

„Taky to tak mám.“

„Například náš BookTalk. Ty dámy jsou chytré, vtipné a mně je ctí, že mi nabídly, abych se k jejich klubu připojila. Poslední, co bych měla dělat, je si stěžovat, že na pár hodin přijdou k nám domů na návštěvu.“

Marilyn pohlédla na ženu, která listovala otrhaným vydáním časopisu People. „Nevím, proč vidím sklenici vždycky napůl prázdnou, když je víc než z poloviny plná,“ říká.

„Měly bysme si přestat stěžovat – je to špatný zvyk,“ prohlásila jsem s větším odhodláním, než jaké jsem cítila.

Marilyn položila šálek. Tvář se jí najednou zalila úsměvem jasným jak žárovka.

„Copak?“ Ptám se jí.

Vždycky, když se na mě Marylin takhle zadívá, znamená to, že má nějaký odvážný plán, který obvykle zahrnuje i mě.

„Prostě toho necháme. Přestaneme si stěžovat, právě na Den díkůvzdání.“

„Nemyslíš v rámci půstu? Ten je až za několik měsíců.“

„Ne – přestaneme si stěžovat a začneme být vděčné právě včas na Den díkůvzdání. Třicet dní člověku zabere, než si něco odvykne, a třicet dní než si osvojí nějaký nový zvyk.“

„Jaký je tedy plán?“

Marilyn se opřela a zkřížila ruce.

„Bude to taková výzva. Povedeme si deník, do kterého si budeme zapisovat každou stížnost. A taky se budeme snažit přijít na věci, za které můžeme být vděčné, a ty si budeme značit taky.“

„A co když nás nic takového nenapadne?“

Marilyn ukázala na onu starší ženu, která mezitím usnula v křesle. „Na něco přijdeme.“

„Ale jakou budeme mít jistotu, že to děláme poctivě? Že nebudeme podvádět?“

„Marilyn vystrčila malíček. Teď byla řada na mně, abych obrátila oči v sloup. Takto skládáme přísahy už od střední školy.

„Přijímám,“ řekla jsem.

Díkůvzdání bylo za měsíc a půl. Bylo opravdu možné zbavit se do té doby zlozvyku? A nahradit jej něčím lepším? Následujícího rána jsem si nasypala cereálie a zvedla krabici s mlékem, jen abych zjistila, že je prázdná.

„Cereálie bez mléka? To jako jak?“ zabručela jsem. Pak jsem se přistihla. Nemohla jsem uvěřit tomu, že první slova toho dne byla stížnost.

„No super,“ povídám své kočce. „Ani ten den nedokážu začít správně.“ A bylo to: stížnost číslo dvě.

„Tohle bude těžší, než jsem myslela,“ řekla jsem, zatímco jsem procházela police ve snaze najít zápisník. „Proč nikdy nemůžu najít to, co potřebuju, zrovna když to potřebuju?“

Stížnosti číslo tři a čtyři – vítejte v mém světě.

Popadla jsem telefón a vytočila Marilyino číslo.

„Copak je?“ ptá se mě, až příliš energicky na to, jak časné bylo ráno.

„Jsem vzhůru patnáct minut a jediné, co dělám, je, že si stěžuju,“ postěžovala jsem si. „Tohle nebude žádná hračka!“

„To mi povídej. Jim včera večer zapomněl udělat kafe – obvykle to dělává on – a musela jsem čekat deset minut na to, než se dovaří.“

„Zapsala sis to?“

Marilyn se zasmála. „Nemůžu najít zápisník.“

„Ani já ne!“

„Dobře – rychle – za co jsi vděčná?“ ptá se mě.

„Telefonuju se svou nejlepší kamarádkou a na klíně mi vrní kočka. Co u tebe?“

„Popíjím kávu ve vyhřáté kuchyni a chystám se jít si zacvičit,“ říká Marilyn.

„Vidíš to? Nakonec to nebude tak těžké.“

Ale těžké to bylo. Bylo těžké uvěřit, že si tolik stěžuji na maličkosti. Těžké uvěřit, že nejsem vděčnější za svou rodinu, přátele ani své zdraví. V duchu jsem se stále vracela k oné bezdomovkyni a přistihla se, jak jí posílám malinkaté modlitby. BookTalk proběhl v mém domě první týden v listopadu. V rámci příprav jsem uklízela, vařila a stěžovala si. Ale poznačila jsem si taky věci, za které jsem byla vděčná: manžel s radostí popřesouval nábytek, aby se k nám dokázalo vměstnat všech třicet žen; cheesecaky, které jsem upekla, neměly chybu; a kamarádky z knižního klubu chválily náš krásný dům – a já si uvědomila, že oprávněně.

Jak týdny ubíhaly, všímala jsem si, že se mi v zápisníku objevují spíš věci, za které cítím vděk, než stížnosti, a i Marilyn vypozorovala stejný trend. Neznamená to, že jsme si nestěžovaly – stěžovaly jsme si. Jen ne tolik. Možná ale, že stížností ubylo, protože jsme si uvědomily, že existuje spousta věcí, za které můžeme být vděčné. V pondělí po Díkůvzdání jsme se s Marilyn opět sešly v kavárně, porovnávaly jsme zážitky z našeho svátečního víkendu a podělily se i o to, co jsme si poznamenaly do našich zápisníků.“

„Je to zajímavé,“ říká Marilyn. „Už si nestěžuju tolik. A když už jo, zní to spíš jako snaha pojmenovat problém než jako nějaké kňourání.“

„Taky mám ze sebe lepší pocit. A vlastně ze života obecně.“ Usrkla jsem si krémového latté. „Myslím, že té ženě z ulice bychom měly být po čertech vděčné, nemyslíš?“

„To ano,“ říká Marilyn. „Bezpochyby.“

~ Ruth Jonesová

Najít radost

Radost je květina, která kvete spolu s vámi.
~ Neznámý autor

Musím se k něčemu přiznat. Pořád něco ztrácím. Lidi jako já určitě znáte. Jsem ten typ, co si v restauraci nechá zabalit jídlo, položí si ho na střechu auta a odjede. Ten typ, co během bouřky nechává okna dokořán. Člověk, který má tři duplicitní sady klíčů ukryté pod kameny a v různých skulinách kolem domu.

Vlastně ani nevím, kolik věcí jsem už ztratila.

Ráda bych to svedla na fakt, že jsem matkou šesti dětí. Nebo se vymluvila na to, že mou zapomnětlivost má na svědomí stres z toho, že své ratolesti vzdělávám doma. Vedle toho mám i další povinnosti jakožto manželka pastora. To jsou všechno dobré důvody, nemyslíte? Ale pravdou je, že jsem taková byla už dávno předtím, než jsem se vdala, založila rodinu, vstoupila do farnosti nebo odučila první hodinu se svými dětmi.

Kdybyste na mě narazili na ulici, nikdy byste neřekli, že dokážu být tak popletená. Dojem kompetentního člověka umím navodit vcelku přesvědčivě. Pravdou ale je, že bych tam nejspíš postávala, obrazně se škrábala na hlavě a sama sebe se ptala: „Cože jsem měla v plánu?“

Vidíte to? Jsem schopná poztrácet i svoje myšlenky.

Lidi jako já potřebují určitý návod, jak na zapomnětlivost vyzrát, a já přišla na jeden vynikající, můžu-li to tak říct. Je to prosté. Když zrovna něco nemůžu najít, nikdy nepanikařím a nikdy se to nesnažím hledat. Moje teorie, jakkoli nevědecká, je, že na to narazím ve chvíli, kdy to hledat přestanu.

Knížky z knihovny, řidičský průkaz, klíčky od auta, mobilní telefón, rodný list, peněženku, letenky – ztratila jsem už všechno, co si
dokážete představit. Každou věc jsem ale taky našla; všechno se nakonec znovu objevilo. Přiznávám, někdy to trvalo i tři roky, ale stejně. Co jsem ztratila, jsem vždycky našla. Pokaždé a bez výjimky.

Moje teorie vždycky fungovala jako nějaká kouzelná formule. Ale jednoho dne přestala. Toho dne jsem o něco přišla a nemohla to znovu najít.

Přišla jsem o radost.

Jako obvykle jsem chvíli čekala, než se zase objeví. Ale jak týdny ubíhaly, začala jsem panikařit. Přemýšlela jsem, jak dlouho asi potrvá, než se znovu začnu radovat. Namísto světla se vplížila temnota. V mém kdysi spokojeném srdci se usadila úzkost.

Týdny přešly v měsíce. Snažila jsem se ignorovat deprese, které mě tížily a dusily. Věděla jsem, že jde o něco, co mohou ženy po porodu zažívat, avšak od chvíle, kdy jsem rodila, uběhlo už šest měsíců. Cvičení, slunce, dokonce ani vyšetření u doktora – nic z toho tíži v mém srdci neulevilo. Vzhledem k tomu, že dřív jsem se těšívala na každý nový den, byla pro mě tahle situace jen těžko stravitelná.

Pokoušela jsem se zatnout zuby a nějak se tím prokousat. Čekala jsem, že dřív nebo později se mlha zvedne a mé břímě povolí. Koneckonců každý má tu a tam černější dny, no ne? Tak jako tak jsem ale spoustu času trávila na podlaze koupelny, opřená o vanu, kde jsem s puštěnou vodou seděla a plakala. Musela jsem něco podniknout.

Udělala jsem tedy jednu věc, kterou jsem nikdy předtím nezkusila; tomu, co jsem ztratila, jsem se vydala vstříc. Zavřela jsem oči a za radost se modlila. Teprve v tu chvíli jsem uviděla, kde se vlastně skrývala. Poprvé jsem ji spatřila na stránkách své Bible. Později jsem ji našla v houpacím křesle s děťátkem na klíně a ještě silněji jsem ji cítila, když jsem paže svého batolete ucítila kolem krku.

Mlha se začínala zvedat. A když jsem se naučila říkat ne, dokonce se protrhly i mraky a vyšlo slunce. Uvědomila jsem si, že mé starší ratolesti nemusejí být ve sportovních klubech, bude-li to obnášet další stres. Moje sedmileté dítě se mohlo začít učit španělsky až na střední a ne hned v první třídě. Náš dům nemusel být jako ze škatulky. Vypustila jsem spoustu maličkostí a dokázala tak získat spoustu důležitějších věcí.

A postupně se vrátila.

Radost.

Spokojenost.

Mír.

A opravdová vděčnost srdce.

Pořád sice něco ztrácím, ne že ne. Onehdy jsem cestou do lékárny ztratila předpis, léky pro psa a sešit, ve kterém si vedu přehled o účtech. Stále se držím své staré teorie, krčím rameny a říkám si „No co, ono se to stejně zase nějak najde“. Ale držím se i své nové teorie. Hledám se zavřenýma očima a s rukama sepnutýma v modlitbě. Protože pokud jde o něco, co skutečně potřebuju, vím, že mi to Bůh zas pošle zpátky.

~ Debra Mayhewová

Projekt štěstí

Štěstí je o přístupu.
Buď budeme nešťastnými, nebo šťastnými a silnými.
Obojí vyžaduje stejné úsilí.
~ Francesca Reiglerová

Když se přistihnete, jak nečekaně pláčete v obchodě s knihami, víte, že s vaším životem není něco v pořádku.

Choulila jsem se v nadýchaném křesle a snažila se soustředit na knihu v klíně, Projekt Štěstí od Gretchen Rubinové. Popisuje příběh autorčina rok trvajícího bádání, kdy přehodnocovala svůj život a testovala nápady doporučované vědci, filozofy, populární kulturou i přáteli, které mají člověka nasměrovat ke štěstí.

Jak jsem tak pročítala úvodní stránky, přistihla jsem se, že přikyvuju a že jsou mi autorčiny myšlenky blízké. Čtenáře sice upozorňuje, že její zkušenost je individuální, ale já v její osobě, manželství i zájmech spatřovala odraz sebe sama. Četla jsem rychle a dychtivě v domnění, že můj život by taky mohl doznat pozitivních změn. Najednou se ve mně probudil dávno zapomenutý pocit naděje.

Když mě manžel s kamarádkou našli, byla jsem plná emocí a slz, které mi smáčely tváře. Nezasáhla mě jen touha po změně, ale i vědomí, že mám na to to dokázat. Sebrala jsem se tedy a vstala a cestou k pokladně jsem knížku urputně svírala.

V příštích několika týdnech jsem si vychutnávala autorčina slova, někdy jsem četla v posteli, jindy v kavárně, ale vždycky jsem měla po ruce tužku a papír na poznámky. Po dočtení jsem trávila hodiny u stolu ve studovně a načrtávala si svůj vlastní projekt štěstí. Zvažovala jsem, co pro mě štěstí vlastně znamená, a rozhodovala jsem se, jaké návyky zachovat, kterých se zbavit, jak to uskutečnit a jaké postoje pěstovat. Zdálo se, že je toho hodně, ale měla jsem plán. Více spánku, víc času na společné chvíle s manželem, častěji se setkávat s přáteli – toho všeho lze přeci dosáhnout lepším hospodařením s časem, že?

Nešlo to ale tak rychle. Záhy mi totiž vesmír připomněl, že kdyby to bylo všechno tak snadné, zvládla bych to už dávno. Jistě bylo možné do života určité změny zakomponovat, ale den měl stále jen dvacet čtyři hodin. Pokud jsem pro své cíle chtěla získat delší čas, musela jsem vyškrtnout jiné důležité věci. Ty však byly neméně podstatné. Co tedy s tím?

I přes tohle dilema se můj život začal měnit – nikoli díky tomu, že bych dokázala ovládnout čas – s tím budu pravděpodobně zápasit vždycky; namísto toho se věci začaly zlepšovat hlavně díky dvěma postojům, které jsem přijala bez ohledu na své plány: vděčnosti a přítomnosti.

Vděčnost a já máme dlouhou historii. Jsme jako staré kamarádky, které se vídají jen zřídka, ale kdykoli se potkají, vždycky k sobě mají blízko. Před lety jsem si začala vést „zápisník vděčnosti“, kde jsem si zaznamenávala malé radosti jako mátové mocaccino či voňavé tělové mléko, stejně jako vděčnost za věci, které jsou pro život klíčové, například zdraví či láskyplné vztahy. Nejprve jsem zapisovala často, avšak s postupem času méně. Několik let jsem se vděčností příliš nezabývala, dokud mi jedna důležitá operace nepřipomněla, jak moc ji potřebuju. Nic vám tolik nepřipomene, že si máte vážit toho, co můžete, jako když několik dlouhých měsíců nemůžete takřka nic.

Lekce z té doby mě sice nikdy neopustily, ale stejně jako můj zájem o zápisník vděčnosti ustoupily do pozadí, neboť život mou pozornost obrátil jiným směrem. Nastal tedy čas na další připomenutí. Venku řádila bouřka a já zrovna utíkala po parkovišti do fitness centra, jako obvykle do něčeho ponořená. Když jsem vešla dovnitř, muž na recepci se mě zeptal, jak se mám. „Jsem promoklá na kost,“ postěžovala jsem si. „Leje tam jak z konve!“

Místo aby mě politoval, položil mi nečekanou otázku.

„Máte ráda déšť?“

Zaskočilo mě to. Vlastně jsem ho vždycky měla ráda. Přišlo mi, že uklidňuje, milovala jsem jeho zvuk a byla jsem vděčná i za to, že je díky němu všechno tak svěže zelené. Proč si vlastně stěžuju?

„A víte, že mám?“ odpověděla jsem s vděčností, že mě nad tím donutil zapřemýšlet. Byl to docela obyčejný okamžik, ale posloužil jako účinná připomínka toho, že pěstovat vděčnost je jako pěstovat přátelství. Čím více úsilí vynaložím na to, že si přátelství vážím a že je neberu jako samozřejmost, tím víc se mi to vrací.

Abych si vděčnost v každodenním životě udržela, začal jsem hrát takovou hru – nazvala jsem ji „Pět věcí“. Snažím se přijít na pět věcí, za které můžu být zrovna v tuto chvíli vděčná. A nesmím vybrat nic obecného. Místo abych řekla jen „Jsem vděčná za své zdraví“, řeknu si: „Jsem vděčná za to, že je moje noha dostatečně fit na to, abych si zacvičila.“ Tato hra je obzvlášť užitečná, když mou pozornost zrovna odvádějí starosti. Třeba když se na cestě domů zbytečně zabývám problémy z práce. Abych odvedla pozornost jinam, soustředím se na pět věcí, za které můžu být právě teď vděčná. Například za včas dokončený projekt, pochvalu od šéfa, za to, že v rádiu zrovna hrají moji oblíbenou písničku, za pohádkově modrou oblohu při pozdní odpolední procházce či jen to, že se manžel večer chystá grilovat své lahodné hamburgery.

Hrát „Pět věcí“ s důrazem na to, které z nich mi přijdou správné zrovna v tuto chvíli, funguje skvěle ruku v ruce ještě s jedním přidaným aspektem; přítomností. Dokud jsem se nezačala snažit žít tady a teď, nikdy jsem si neuvědomila, kolik času trávím tím, že se užírám minulostí nebo se obávám budoucnosti. Poté, co léta bojuji s úzkostmi, mě šokovalo zjištění, že eliminovat stres je často možné díky tomu, že se začnu soustředit na přítomnost. Nemůžete se ztratit v provozu, když se zastavíte přivonět si k růžím.

Objevila jsem vskutku něco nádherného – přítomnost dokáže zvítězit nad starostmi; stejně tak jako když nůžky vítězí nad papírem a kámen nad nůžkami. Dokážu-li být opravdu přítomná, nedělám si starosti. Jsem příliš zaneprázdněna svou činností i tím, že se dobře bavím. Začnu-li si dělat starosti, dokážu je zastavit tak, že si určím čas, kdy udělám další kroky k vyřešení problému, a nechám je plavat, než přijde chvíle něco udělat. Nedá-li se podniknout nic, rovnou to nechám být. Nepříjemné situace nejsou tím, co mi otravuje život. Nejtoxičtější jsou obavy, které s takovými situacemi přicházejí.

Neříkám, že jsem vždycky šťastná. Vnímat svět prismatem vděčnosti a přítomnosti vyžaduje cvik a někdy si to potřebuju připomínat. Nedávno jsem chodila po domě napružená, věděla jsem, že bych si měla jít zacvičit, ale nějak jsem necítila motivaci. Bolela mě pravá noha, která se mi od operace pravidelně ozývá.

„Potřebuju motivaci,“ řekla jsem Frankovi, mému manželovi, který se právě vrátil z práce domů. „Nešel by ses se mnou projít?“

„Promiň,“ říká. „Zase mě bolí noha a potřebuju jí trošku ulevit.“

Asi jsem působila zklamaně, zadíval se na mě totiž a řekl: „Vypadáš smutně! No ták, přece nebudeš smutná! Máš být přece šťastná, vzpomínáš?“ Pousmála jsem se při představě, že bych dokázala odstranit veškeré neštěstí. Přesto že jsem si stěžovala, že odkládám cvičení už několik dní, a to se prostě nesmí (jasně, že smí, namítal Král gauče), můj pohled se změnil. Frankův komentář mi připomněl, že úhel pohledu na věci si vybírám sama. Díky téhle připomínce jsem věděla, že se projít půjdu. Budu vděčná za čerstvý vzduch, chladnou a jasnou oblohu a možnost krůček po krůčku kráčet všude kolem. A už ve chvíli, kdy jsem si obula vycházkové boty a hodila na sebe zimní kabát, jsem se cítila líp. Vděčná. A šťastná.

~ Alaina Smithová

Barva štěstí

Nerada bych život marnila napětím, když může nabrat spád.
~ Frances Willardová

Po devíti letech váhání jsem se konečně rozhodla vymalovat vstup i chodbu. Na nerozhodnost jsem se alespoň vymlouvala. Jak se tak ovšem dívám na další pokoje našeho domu, které jsme vymalovali a vyzdobili už dávno, nakonec vidím, že těch důvodů, proč mi tak dlouho trvalo vybrat našim vstupním prostorám barvu, bylo víc.

Když jsem se tehdy čerstvě vdaná odstěhovala z rodného města a prvně vstoupila do našeho domu – v té době zcela „nepolíbeného“, neboť jsme byli prvními majiteli – cítila jsem, jak na mě doléhá skutečnost, že v novém městě nikoho neznám a nemám tušení, jak zařídit tři pokoje, dvě koupelny, kuchyni, jídelní kout ani obývací pokoj. Moc jsem si tehdy přála, aby náš dům působil jako domov, ale všechno mi v tu chvíli připadalo tak cizí – svatba, poprvé v životě budu já štěňátko bydlet bez rodičů, a hrozně se mi stýskalo po domově. Nějakou dobu jsem byla přesvědčená, že se z tohohle ohromného domu odstěhuju zpátky do rodného města.

I přesto jsme však v příštích několika letech vymalovali ložnici, koupelnu (tu hned dvakrát), jídelní kout i kuchyni (taky dvakrát) a nakonec i pokoj našeho prvorozeného. Ten byl přímo překrásný – světle zelená nástěnná lišta, světle hnědé stěny a povlečení s motivy džungle. Šlo o nejútulnější místnost v domě. Vchod a chodbu jsem vždy měla na seznamu, ale o jedno další dítě a překrásný dětský pokojík a dvě zaměstnání později se zdálo, že se vždycky vymlouvám na nedostatek času a svůj projekt jsem tak nikdy nedokončila.

Za ta léta můj kdysi blízký vztah s rodiči z různých příčin ochabl. Jejich zdraví se zhoršovalo a nejezdili za námi už tak často. Byla jsem odsunutá „na druhou kolej“, a to mě ranilo. Abych nemusela přemýšlet nad bolestí z té ztráty, nechala jsem se pohltit mateřstvím, domácími pracemi i dalšími činnostmi a svůj projekt zahrnující vstup a chodbu jsem odložila na neurčito. Zdálo se mi to jednodušší než vybrat barvu – nebo se vypořádat se svými pocity.

Po letech jsem si však uvědomila, že v sobě pocity odsunutí, ranění ani ztráty nemůžu už dál dusit a začala jsem chodit na terapii, která mě nakonec nasměrovala ke štěstí; začala jsem se více soustředit na svou vlastní rodinu a méně na tu bývalou.

Jednoho dne jsem vyzvedla syna ze školy. Vešli jsme k nám do domu a já si uvědomila, jak nevlídně na mě vstup působí – stěny bez barvy, málo obrázků i záclon na oknech, které by vytvářely útulnější dojem. Bylo to, jako by mi mé pocity – skrze bolest, odmítnutí, deprese a podobně – nedovolily učinit poslední krok k tomu, aby se náš dům mohl stát domovem. Jako bych čekala, že mi rodiče řeknou, že plánují přijet a znovu vstoupit tímhle vchodem – dokonalá výmluva, abych svůj projekt nemusela dokončit. Já jej ale chtěla konečně dodělat. Teprve moje cesta k přijetí – toho, že moji rodiče mě už možná nikdy nenavštíví, že mě možná už nikdy plně nepřijmou a že nejdůležitější členové mé rodiny jsou nyní můj manžel a mé děti – mi konečně ukázala, co dělat: přebarvit minulost a hledět vstříc nádherné budoucnosti se svojí rodinou.

Mám pocit, že můj manžel byl z mého finálního kroku stejně nadšený jako já. S radostí mi pomohl vymalovat bílé stěny, sejmul z oken bílé žaluzie a pomohl je tak připravit na vlídnější barevné závěsy a vůbec si liboval z proměny našeho domu. Vstup dostal jednoduchý odstín připomínající barvu pole po sklizni, jen o něco světlejší. Tehdy jsem si uvědomila, že mi netrvalo devět let vybrat barvu – devět let mi trvalo, než jsem konečně začala hledat štěstí uvnitř svého domova, nikoliv mimo něj.

~ Heather McGowanová

Ten šťastný

Dcera je šťastnou vzpomínkou na minulost,
radostné okamžiky přítomnosti a naděje
a příslib do budoucnosti.
~ Neznámý autor

Naše dcera je armádním dítětem. Její matka pracuje v armádě jako zdravotní sestra; já jako právník – důstojník JAGu – vojenské prokuratury. Během tří nasazení v Afghánistánu a Iráku jsem si uvědomil, že naší nejskvělejší cestou ke štěstí je stmelující radost naší pětileté dcerky, která je přes mnohé naše zkoušky i odloučení naší spásou – to ona nás činí šťastnými.

Emma se narodila v lednu 2006, během kousavě chladné newyorské zimy v severní části státu, deset dní předtím, než mě odveleli do Afghánistánu. O pět měsíců později tam odveleli i její matku. Emma skončila, jako spousta dalších armádních dětí, u svých prarodičů, jakožto nejmladší obyvatel důchodcovské komunity ve vesnici Bethany, správní jednotce města Mechanicsburg v Pensylvánii. Stala se chráněnkyní mého šestaosmdesátiletého otce a sedmasedmdesátileté matky a stala se jednou z nejoblíbenějších obyvatelek komunity. Byla bezprostředním potěšením babiček i dědečků, pro které jsou úsměvy i mládí pětiměsíčního dítěte tak přitažlivé.

Je obtížné zformulovat onu všeprostupující vinu, kterou rodič cítí, když za sebou nechává malé dítě. Obzvláště těžké to bylo pro její matku. Samozřejmě jsme si tento život vybrali, navzdory odloučení a dalším komplikacím. Věřili jsme, že služba v armádě má hlubší smysl. Člověk se stává součástí velké morální zálohy, kde hodnoty, jako jsou sebeobětování, čest, nezištnost a morální zásadovost, stále hrají velkou roli. Naše věrnost těmto hodnotám však měla být krutě zkoušena. Pokud jste někdy někde nechali malé dítě, abyste se mohli vydat na bojiště, víte, že to není nic lehkého.

O osm měsíců později jsem opustil Bagrám a Kandahár, abych si nárokoval dcerku, kterou jsem sotva znal a o kterou jsem se, jak by mohl leckdo namítnout, nebyl schopný se bez dospělého dozoru starat. Jen Emma, já a dva wheaten teriéři, téměř šest set kilometrů od nejbližšího člena rodiny.

Už nadosmrti budu vděčný za podporu manželky mého šéfa, jež na nás laskavě dohlížela a poskytovala mi rady, jako že osmiměsíční děti by se neměly krmit hot dogy, a která se stále dokola ujišťovala, že neprovedu nějakou donebevolající pitomost.

A nehledě na nekonečné dny, lahve, plenky, osamělé víkendy i bezesné noci, zmeškané schůzky a vybitý mobil, jsem každý z těch dlouhých dnů usínal s pocitem, jako by se mezi mnou a Emmou událo něco smysluplného. Přežívali jsme, dařilo se nám a každé další ráno jsme se probouzeli, abychom se do toho všeho pustili zase nanovo. Popravdě řečeno jsem díky těm společným chvílím o samotě cítil téměř nepopsatelné štěstí.

Takže každou noc, kdy jsme čekali na mámu, která se měla za rok vrátit z Afghánistánu, jsem vždycky jen v čirém úžasu pohlédl na svou nádhernou dcerku a tiše se zeptal: „Proč jsem tak šťastný?“ A pak jsem si jen sám tiše odpověděl: „Protože mám tebe.“ Měl jsem Emmu. Máma byla půl světa daleko. Rodina pak den jízdy. V té chladné, usněžené watertownské zimě 2006/2007 jsme tu byli jen my dva a psi. Když se ohlížím zpátky, cítím, že to bylo neskutečně krásné období.

Jak se Emma učila mluvit, pochytila jednu moji říkanku. Stále si tu chvíli pamatuju, leželi jsme v posteli, zrovna jsme dočetli Click Clack Moo a If you give mouse a cookie[1] a Emma se ke mně překulila se slovy: „Tati, jsi šťastný, protože máš mě.“ A měla pravdu.

Tohle byla, je a budu se modlit, aby nadosmrti byla, jedna ze spojnic našeho vztahu: prosté, ale vznešené porozumění, že jsem šťastný, protože mě život obdařil mou dcerkou, která ví, co k ní cítím; něco, co mezi námi je a o co doufám nikdy nepřijdeme.

Jsem šťastný i proto, že mi v předškolním věku princezen vždycky dovolila být jejím princem; tančívali jsme spolu po domě, zatímco Emma, ve skleněných střevíčkách a s dalšími proprietami, oblečená do některých z několika tuctů různých šatiček (které pravidelně obměňovala), s nevázanou radostí zpívala ústřední melodie z filmů Kráska a zvíře či Popelka.

Jsem šťastný, protože mě Emma motivuje a dává mi sílu být někým víc, než jsem: oknem do světa, který jsem si předtím, než se nrodila, ani nedokázal představit. Od té doby, co se v mém světě objevila, se probouzím časně zrána; kvůli sobě i kvůli ní. Otcovství si vyžádalo nové povinnosti; přinášet podporu a zajistit ji; a taky vytěžit ze života něco, na co bude hrdá. Je jako ten trenér ze střední, kvůli kterému hrajete ze všech sil, protože vítězství patří i jemu, nejen vám; náš trenér v pantoflích velikosti 3 a noční košilce s Hello Kitty, který když se směje, rozpouští jakoukoli sebestřednost, jež v srdci jejího otce zbyla.

Jsem šťastný, protože nás jako rodinu stmeluje. Emma je tím pojícím elementem, který dává smysl leckdy hektickému rytmu našich životů. Posiluje vztah, který ji přivedl na tento svět, dává mu cíl a pomáhá mu zaměřit se na budoucnost. Okolo jejích čtvrtých narozenin dostala stará říkanka nový řádek. „Proč jsem tak šťastný?“ zeptal jsem se. „Protože máš mě,“ odpověděla tiše. Pak k mému překvapení přišla otázka: „Tati, proč jsem tak šťastná já?“

„Netuším, medvídku, pročpak?“

„Protože mám tebe, tati. Protože tě mám celého pro sebe.“

Ale ten šťastný... opravdu skutečně šťastný, ten kterého zasáhlo veškeré kouzlo našeho láskyplného vztahu mezi otcem a dcerou, jsem já. Ona je tím lampiónem, který mě na stezce štěstí provází. Jednoho dne najde i ona svého prince a doufám, že pozná tu čirou radost z maličkých prstíků ovinutých pevně kolem její ruky. Kouzlo tak bude pokračovat i skrz ni. A já budu šťastný až do konce.

~ plukovník George R. Smawley

1 V originále Click Clack Moo a If you give mouse a cookie Piš, Kravičko, piš a Když dáš myšce sušenku V češtině tyto knížky doposud nevyšly. (pozn. překladatele)

Šťastná kniha

Každý den možná není dobrý,
ale v každém dni je něco dobrého.
~ Neznámý autor

Velkou část svého života jsem se cítila nešťastná. Když se ohlídnu zpátky, byly situace, kdy to bylo vcelku přirozené: když se rozvedli rodiče, když mě okradli se zbraní v ruce, když dva z mých kamarádů na střední zahynuli při autonehodě nebo když mi bylo něco málo přes dvacet a brutálně mě napadli.

Ale důvodů, proč jsem se tak cítila, bylo víc. Na přelomu prvního a druhého stupně jsem měla za to, že nejsem tak chytrá jako ostatní, moje oblečení není in a máma mě vozila do školy v otřískaném autě. Ani na druhém stupni se toho moc nezměnilo. Nebyla jsem tak vysoká a štíhlá jako ostatní holky, ještě mi nestihly vypadat mléčné zuby a neměla jsem žádná prsa. Přeskočím na střední školu. Kluci měli oči jen pro jiné holky. Všichni byli chytřejší a stále se oblíkali líp než já. Ano, můj hrudník se sice konečně začal zaoblovat, ale ve srovnání se vším ostatním to tak trochu bledlo. V první práci po vysoké jsem nevydělávala tolik jako mí přátelé, můj byt nebyl tak pěkný, a když jsem se rozhlédla kolem, vždycky se našlo něco, kvůli čemu jsem se cítila mizerně.

Narodila jsem se do rodiny s dlouhou historií diagnostikované deprese. Za svobodna jsem měla za to, že jde zkrátka o geny, které mi byly dány do vínku a tak to prostě je.

Ve čtyřiadvaceti jsem potkala svého budoucího manžela. Za tři roky jsme se vzali a o dva roky později jsem otěhotněla.

Jakmile se nám narodily děti, moje výmluva na to, že to máme „v genech“, už tak dobře nefungovala; znamenalo to, že moje děti budou také trpět depresí. A i když si uvědomuju, že i to se stále může stát, začala jsem se na své neštěstí dívat jinak.

Musela jsem na sobě zapracovat.

V průběhu let mi v mém boji s depresemi pomohla spousta věcí: zdravá strava, cvičení, čerstvý vzduch, přátelé, dobrovolničení, aktivity v kostele, terapie i medicína. To všechno zabírá.

Ale mám ještě jedno malé tajemství.

Je to cvičení, které dělám každou noc před spaním. Vedle postele mám malý diář. Je na jeden rok, leden až prosinec. Je to opravdu malinký diář – každý den má místo jen pro jeden řádek zápisu.

A každý večer se sama sebe ptám: „Co mi dnes udělalo největší radost?“

Protože nemám na psaní moc místa, není na tom nic těžkého a zabere to jen pár sekund. Během nich si znovu přehrávám svůj den a snažím se najít svůj nejšťastnější okamžik. Někdy najdu odpověď, kterou bych vcelku čekala, a jindy mě má reakce překvapí.

Někdy to bývá „manžel přišel domů dřív“, „četla jsem dětem v posteli“, „smála jsem se s kamarádkou po telefonu“ nebo „i když jsem dorazila později, našla jsem místo k parkování... a to přímo před hlavním vchodem!“

Jindy to není tak lehké a jde spíš o zápisky typu: „konečně si můžu jít lehnout“, „při hádce s dcerou jsem dokázala zůstat v klidu,“„už zase jsem nemusela chystat večeři“.

A světe div se, můj život zaznamenal obrat. Aktivně hledám to dobré. Každý den.

Někdy, když mám zrovna kyselejší den, procházím si svůj diář, čtu a vzpomínám na všechny ty šťastné chvilky z minulosti.

Popravdě bych si přála, abych si svou šťastnou knihu začala vést už tenkrát mezi prvním a druhým stupněm. Moje zápisky tehdy mohly být třeba takové: „Nepotřebuju rovnátka jako každý druhý na škole“, „dneska jsem nachytala Charlieho S., jak se na mě dívá“ nebo „ když jsem vystupovala na pódium, abych si vyzvedla cenu za hráčku, která zaznamenala největší pokrok, nezakopla jsem“.

~ Jennifer Quashová

Přátelství a Aspergerův syndrom

Přítel je někdo, kdo rozumí vaší minulosti,
věří ve vaši budoucnost a přijímá vás takové, jací jste.
~ Neznámý autor

Pamatuju si, že ve škole jsem byl vždycky za outsidera. Nemíval jsem zrovna moc kamarádů, ale ti, kteří byli ochotni se se mnou přátelit, se mi snažili pomáhat a utvořili skupinku, která si se mnou prošla bouřemi základní i střední školy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepičí polévka pro duši - Najděte své štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.