patitul

Kam tě vítr zavane

Rainbow Rowell

Kam tě vítr zavane

Rainbow Rowell

Přeložila Jana Kunová

ANY WAY THE WIND BLOWS

Copyright © 2021 by Rainbow RowellPublished by Agreement with

the author and the author‘s agents, The Lotts Agency, Ltd.

All rights reserved.

Translation © Jana Kunová, 2022

ISBN 978-80-242-8233-6

Pro Laddieho a Roseyho –

tahle knížka je pro vás.

Nenechte si od nikoho namluvit,

že neumíte čarovat.

1

LADY RUTH

V mém okně hoří svíčka. Plamínek se mihotá. Prská. Hrozí, že zhasne.

Nezhasne. Nezhasl už dvacet let.

Postavím vedle druhou svíčku a namířím na knot hůlkou – pak zatajím dech, doufám, že vzplane.

Plamínek vyskočí, zahřeje mě do dlaně. Konečně mi vyhrknou slzy.

Tak je tedy naživu. Jamie žije. Ano. Dobře. V pořádku.

Plamen je vysoký a stálý.

Můj syn žije.

Sáhnu po karafě madeiry na nočním stolku. Je z broušeného skla. Starožitná. Můj manžel Andrew by to neschvaloval. Alkoholický nápoj takhle po ruce. Jenomže Andrew měl po ruce mě. Do dne, kdy zemřel. Někoho, kdo s ním nesl tíži jeho trápení. Nečekala jsem, že půjdu touto cestou tak dlouho sama.

Nemám sklony k melancholii.

Nejsem záštiplná, nehýčkám si křivdy. Na to nemám kdy – ukřivděnost pohltí celý váš život a pak si na smrtelné posteli uvědomíte, že jste nikdy nenastavili tvář slunci a nedali si ještě jeden dortík.

Já světlo vpouštím. Dortík si dám.

Víte, narodila jsem se o šábesu. Hezká, bezstarostná, dobrácky veselá. Ach, já byla děvče jako vítr, plná života – plná magie. Přišla jsem na svět, abych hledala štěstí. A taky jsem ho našla! V manželovi, ve svých dětech. Obzvlášť v Lucy.

V mojí Lucy, mojí dceři…

Všichni říkali, že je celá já – ale podle mě byla lepší. Po otci měla smysl pro slušnost, po mně elán. Byla silná, pevná a růžolící životem.

Dokud nepotkala jeho.

Toho dne, kdy Mág umřel – vážně už je to rok? skoro dva? – jsem vytáhla lahev té lepší madeiry. Pozvedla jsem sklenku. „Na tebe, Davy. Připíjím na tvoji smrt, parchante nelítostný.“

Ten muž z mojí Lucy vyždímal všechen život. Popletl jí hlavu, až jen papouškovala jeho paranoidní věštby.

Když utekla, připadalo mi jako milost, jako požehnání, že zmizela beze stopy. Davy byl nejmocnější muž světa mágů. Jak daleko musela utéct, aby unikla jeho dlouhým prstům?

V duchu ji vidím v Kalifornii, na sluníčku. Nebo na Sibiři, v teple u ohně. V duchu ji vidím jít po prašné cestě, beze stop.

V duchu vidím to dítě.

Věřím, že měla dítě. Doufám…

Tak nějak jsem doufala, že Lucy o sobě dá vědět. Pošle mi dopis. Znamení. (Pozoruju vrány na obloze. Prohlížím si čajové lístky na dně každého šálku.)

Jenomže kdy už si mohla být jistá svým bezpečím? Davy taky čekal, kde se objeví, to vím jistě – a magii měl urputnější než já a mnohem nemilosrdnější. Ani síla mateřské lásky se nemohla měřit s jeho vlohami pro násilí a pomstu.

Když pomyslím, že ji našel…

Našel je …

Tolikrát jsem večer stála u tohohle okna a vysílala k nebesům kouzla.

„Kam se, ptáčku, kam schováš!“

„Náruč svou a skrýš!“

„Za máminy sukně!“

V duchu jsem viděla, jak je ta slova najdou, mou dceru a její dítě, a ovinou se jim kolem ramen jako další ochranná deka.

Jenomže teď…

Teď už Davy není. Mág je mrtev.

Už se můžeš vrátit domů, Lucy.

Stojím nad dvěma svíčkami, stará poblikává, nová pěkně plápolá. Naleju si sklenku vína.

Vrať se domů, dítě, potřebuju pomoct.

Vrať se mi domů.

Pomoz mi najít svého bratra.

2

SIMON

„Ale… to přece nejde. Já Mága zabil.“

Sedím v pracovně doktora Wellbelovea. Když Agáta řekla rodičům, že se vrací domů, nedali jinak a musel jsem přijít na večeři – a zatím je to celé neskutečně trapné.

Posadili jsme se na svoje obvyklá místa – vedle sebe po stejné straně stolu – a její máma na nás pořád koukala, jako by nevěděla, jestli má být zklamaná, nebo se jí ulevilo, že už spolu nechodíme.

Já s Agátou, to měla být jasná věc. Myslím, že její máma už plánovala naši svatbu.

Jenomže jasná věc to byla, dokud jsem byl jasná věc já, dokud jsem ještě měl magii – všechnu magii – a poslání.

A než mi narostly pitomý obrovský dračí křídla.

Paní Wellbeloveová zůstala jak opařená, když jsem si sundal bundu a ukázalo se, co pod ní schovávám. Aspoň že ocas neviděla – dal jsem si tu práci a omotal si ho pod džíny kolem nohy. (Děsně nepohodlné. Vždycky skončím s odřenou nohou, přebrnělým ocasem a musím nosit džíny, ve kterých vypadám jako něčí fotr.)

Večeře se nekonečně táhla. Agáta odmítala jen tak tlachat a její rodiče nevěděli, kde začít. Jsem všechno, o čem nikdo nechce mluvit. Těžko můžete zdvořile odvracet zrak od toho, s čím si zrovna povídáte.

Dezert, pusinky s jahodami a šlehačkou, ve mně zmizel, než bys napočítal do tří, a pak si mě doktor Wellbelove pozval k sobě do pracovny. Tam nejradši vede vážné rozhovory. Wellbeloveovi jsou taková moje náhradní rodina (spíš ještě vzdálenější – náhradní rodina za náhradní rodinu), co jsem přišel do světa mágů. Zvali mě k sobě na školní prázdniny už dřív, než jsme se s Agátou dali dohromady. A doktor Wellbelove se vždycky snažil se mnou mluvit jako otec se synem. Když mi bylo dvanáct, vzal si mě právě sem do pracovny, aby mi pověděl, jak se to má s motýlky a kytičkami. (Teď mám ovšem dojem, že jisté dost zásadní informace vynechal.)

Dneska usedl za svůj velký psací stůl se skleněnou deskou a vytáhl ze šuplíku štos papírů. „Simone, nechtěl jsem o tom s tebou mluvit, dokud se nevyřídí právní náležitosti ohledně Mágova majetku…“

Právní náležitosti. „Pane – jsem zatčený?“

Doktor Wellbelove vzhlédl od papírů. „Zatčený?“

„Za Mágovu smrt.“

Sundal si brýle na čtení. „Simone, to ne. Za tu se zatýkat nebude. Mágova smrt byla nehoda.“

„Svým způsobem…“ odvětil jsem.

„V každém případě sebeobrana.“

Zkroušeně jsem přikývl.

Doktor Wellbelove si znovu nasadil brýle a zadíval se do papírů. „Mág – Davy – David –“

„David?“

„Jeho pozůstalost už je vyřízená.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mág se jmenoval David?“

Doktor Wellbelove ke mně vzhlédl. Odkašlal si. „David Cadwallader.“

„Aha.“

„Samozřejmě měl příbuzné. Ale jeho závěť mluví jasně: Valná část jeho majetku připadne tobě.“

„Mně?“

Doktor Wellbelove si znovu odkašlal. „Ano.“

„Ale… to přece nejde,“ řekl jsem. „Já Mága zabil.“

„Tedy,“ řekl doktor Wellbelove a srovnal papíry, „to je možná pravda. Ale z právního hlediska to není podstatné. Pořád jsi Mágův dědic.“

Mágův majetek…

Co po sobě zanechá někdo jako Mág? Už jsem od něj dostal meč, ale nemám v sobě dost magie, abych ho dokázal přivolat. Dal mi hůlku po svém otci, ale tu jsem nechal na Watfordu. Myslím.

Mág mě jmenoval svým dědicem, abych mohl nastoupit na Watford – tam směli jen kouzelníci, a to já nebyl. Já byl jen úlet. Kouzlo, kterým jsem zabil Mága, bylo moje poslední.

Kdyby tu byla Penny, řekla by, že jsem Mága zabít musel, že jsme to museli udělat. Že by mě jinak zabil, a kdoví koho dalšího ještě. Pro Ebb bylo stejně pozdě.

Kdyby tu byla Penny, řekla by, že za to nemůžu.

Ale já vyřkl ta slova.

Já ho zabil.

Zabil jsem svého… asi byste řekli mentora. Opatrovníka. On se mnou jako otec se synem nikdy nemluvil, ale měl mě na povel. Byl jsem jeho meč, jeho nijak zvlášť tajná zbraň. Stál jsem po jeho pravici.

Ani jsem nevěděl, že se nějak jmenoval…

„Zůstaly po něm nějaké osobní věci,“ vykládá doktor Wellbelove, „nábytek. Hůlka a meč, sbírka dýk –“

„Já je nechci.“

„Jsou velmi vzácné.“

„Ať si je vezme jeho rodina. Neříkal jste, že měl příbuzné?“

„Vzdálené,“ přisvědčí doktor Wellbelove, „v Gwyneddu.“

„Ať si vezmou všechno.“

„Jsou tu další položky,“ řekne doktor Wellbelove. „Jeho úspory.“

„Mág měl peníze?“

„Pobíral ředitelský plat a téměř neutrácel.“

„Ať si je vezmou ti jeho příbuzní.“

„Ne,“ řekne doktor Wellbelove rázně. „To nejde. Synku…“ Někdy mi tak říká, ale nemyslí to jako otec. (Vlastně to možná myslí jako otec obecně, jenom ne můj.) „Teď mě poslouchej. Vím, jak moc je to neortodoxní…“

„Není to neortodoxní, je to zvrácený! Nemůžu si vzít peníze za to, že jsem ho zabil!“

„Ty peníze si vezmeš, protože jsou tvoje, Simone. Podle práva. A –“ Začíná rudnout ve tváři. „ Právem. Ten člověk tě zneužil. To už teď všichni víme.“

„O žádné zneužití nešlo – to se vážně povídá?“

„Ne, chci říct – myslím to tak, Simone, že pořád netušíme, jak daleko sahala Mágova zvrácenost, ale s jistotou víme, že se tě snažil oloupit o tvoji moc. Dost možná ji opravdu uloupil.“

„To ne, já se jí sám vzdal!“

„Podstatné je, že je tvým dlužníkem, Simone. Dluží ti víc než tohle. Nemůže ti nijak vynahradit – on ani nikdo jiný –, jak tebou manipuloval, všechny ty roky, kdy jsi jen sloužil jeho zájmům.“

„Nemusel mnou nijak manipulovat. Chtěl jsem mu pomáhat.“

„Byl jsi dítě –“

„Ne, byl jsem Vyvolený!“

Doktor Wellbelove sklopí oči. A já odvrátím pohled. Oběma je nám trapně až hanba. Nikdy jsem žádný Vyvolený nebyl. Byla to jen další Mágova lež. A já i doktor Wellbelove jsme byli hloupí, že jsme mu na ni skočili.

„Sněm rozhodl,“ prohlásí. „Dědictví je tvoje, Simone.“

Zvednu bradu. „Sněm o mně nemá co rozhodovat. Už nejsem kouzelník.“

Doktor Wellbelove si prudce povzdychne. „Pro Merlina, chlapče, prostě si ty peníze vezmi.“

3

SHEPARD

Znám Penelopu Bunceovou asi tak týden.

Za ten týden jsem se dostal do křížku se skunkodlakem, vyvolal válku upířích gangů a nejmíň dvakrát mi kouzlem vygumovali mozek.

Lepší týden jsem nezažil.

Teď jsme v Londýně. Jakmile zjistila, že jsem prokletej, nedala jinak, než že s ní, teda s nima musím domů.

Která holka si vás přivede domů, protože jste prokletej? Něco takovýho bych udělal já, to jo, ale já jsem v těchhle věcech tak trochu cvok – tak jsem k tý kletbě koneckonců přišel.

Udělala mi falešnej pas. A falešný letenky. Sesílají teď přede mnou s Bazem kouzla, jako by se nechumelilo. Nikdy by mě nenapadlo, že mě nějaká parta kouzelníků vezme takhle mezi sebe. Neberou mezi sebe nikoho!

Teda jo, jestli je zradím, nejspíš umřu… Doopravdy. Proběhlo magický rukoudání a přísahal jsem na svůj život. Ale udělal jsem to rád. Vidím věci, který jinej slovník vidět nesmí – jinej „normál“, tak nám zdejší mágové říkají. Tak mi věčně říká Penelopa. „Ten normál.“ Jako by v životě potkala jen jednoho.

„Tak,“ řekne teď, když mě pouští k sobě do bytu. „A jsme tady.“

Jsme tu sami dva. Ze San Diega jsme odjeli narychlo. Mám dojem, že Bazovu tetu zatkli, nebo něco na ten způsob? Šlo snad o jejich bývalou školu. Baz se odpojil, jakmile jsme přistáli na Heathrow. A Simon s Agátou jeli rovnou k Agátě domů. Byla dost rozhozená.

Všichni jsme dost rozhozený. Něco mi říká, že uplynulý týden byl pořádná darda i na poměry kouzelníků, upírů a drakokluků. „Teď bych měsíc spal,“ prohlásím a posadím se na Penelopin gauč.

„Vyspíš se zítra,“ odvětí. „Jakmile se osprchuju, zajedeme k mým rodičům.“

„Stalo se něco?“

„Ano, Sheparde. Tvoje duše propadla démonovi.“

Pokrčím rameny. „Jasně. Ale to není nic… naléhavýho.“

„To, že máš na věčnosti sloužit démonickým silám, není nic naléhavého?“

„To bude až na věčnosti,“ namítnu. „Ne zítra.“

„A co když tě zítra přejede autobus?“

„Chceš mě strčit pod autobus?“

„Ne, ale když jsme u toho: Nezapomínej, že když tady přecházíš ulici, musíš se nejdřív podívat doprava. Američani věčně lezou pod auta…“

„Penelopo. Žiju takhle už dva roky.“

„Proto jedeme okamžitě k našim. Duše se ti vrátí a pak si můžeš umřít, kdy budeš chtít.“

„Vaši mě vysvobodí z područí démona během večeře?“

„No…“ Listuje hromádkou pošty a namotává si na prsty konec dlouhého hnědého culíku. „Večeře nejspíš nebude, leda bychom něco přinesli. U nás doma vaření nikoho nebaví. Ale jinak ano. Máma je nejchytřejší a možná i nejmocnější čarodějka světa mágů.“

„Něco jako královna?“

„Cože? Ne.“ Penelopa ke mně zvedne znechucený pohled. „Kouzelníci královny nemají.“

„No jasně, pardon, že jsem to takhle špatně odhadl, v zemi, kde máte monarchii.“

„Máma je čarohistorička, ředitelka a volená představitelka.“

„A fakticky je nejmocnější čarodějka na světě?“

„Ve světě mágů.“

„Což je… svět?“

„Což je Velká Británie. A Irsko. A různé ostrovy.“ Hodí poštu zpátky na stůl. Tak trochu jsem doufal, že Penelopa a Simon budou mít v bytě plno kouzelných zařízení a artefaktů. Třeba křišťálové koule a tajné skříňky. Ale zatím vypadá jako obyčejný študácký byt. Mají stejný ikeácký gauč jako moje ségra.

„Jenom mámě zavolám, jestli je doma…“ Penelopa skopne svoje těžké černé baleríny. Martensky. Líbí se mi. Má na sobě kárované podkolenky. Ty se mi taky líbí. Líbí se mi celý její styl na způsob Velmy ze Scooby Doo, co to trochu fláká. Skládaná sukně, vytahané fialové triko. Želvovinové brýle.

„Určitě mi tvoje máma bude chtít pomoct?“ zeptám se.

„Ovšemže bude.“

„Co mám zkušenost, mluvčí nejsou zrovna ochotný tahat slovníky z malérů…“

Penelopa si založí ruce křížem a zamračí se na mě. „Tvoje zkušenost s kouzelníky je krajně omezená a nezahrnuje moji mámu. Nezahrnuje skoro ani mě.“

Oplatím jí zamračení svým nejvřelejším úsměvem. (A ten je hodně vřelý.) „Tak jdem na to,“ řeknu. „Já jsem ke všemu svolnej.“

Zamračí se na mě ještě víc. „Víš, v tom je právě ten problém.“

„Vím. Ano. Pravda pravdoucí.“

4

BAZ

„Pomůžeš mi zdrhnout z lochu, Basile?“

Teta sedí na sametem čalouněném křesle v rohu kamenné cely. Sněm přičaroval věž, aby ji měl kam zavřít. Strážný venku musel počkat do setmění, než mohl kouzlem otevřít dveře.

„Přišel jsem za tebe zaplatit kauci,“ řeknu. „Hadí mladí, Fiono, co tě to napadlo?“

„Kauci? Pitchové kauce neplatí. Ani výkupné.“

„To je v pořádku,“ odvětím. „Zaplatil ji otec, ten je Grimm.“

Teta se opře a hodí si nohy v kozačkách na psací stolek. „Vrať se, až budeš připravený dostat mě z basy jak se patří.“

„Tohle není žádná legrace. Pustí tě jen proto, že se za tebe zaručili doktor Wellbelove a ředitelka Bunceová.“ Že Fionu zatkli, jsem se dozvěděl jen díky tomu, že se Penelopa rozhodla před odletem ze San Diega zavolat mámě. Když k nám včera odpoledne běžela po pláži, myslel jsem, že někdo umřel.

„Wellbelove?“ ušklíbne se Fiona. „A  Bunceová? Proč by se za mě pro všechno na tomhle i onom světě zaručovali?“

„Zaručili se za mě. Slíbil jsem jim, že nikam nezdrhneš.“

Zafuní. „To byla od tebe hloupost.“

„Fiono. Můžeme prosím už jít?“

S povzdechem se začne zdlouhavě zvedat, pak kopne do křesla, až se převrhne. „Fajn.“

Auto i hůlku jí zabavili. Musel jsem je taky vyzvednout proti podpisu. Jestli do soudu vyvede nějakou kravinu, vsadí mě do věže s ní. Podám jí hůlku a klíčky.

„Dozadu,“ prohlásí, když si je vezme.

„Vzadu sedět nebudu.“

Otevře dveře. „Ale budeš. Protože přední sedadla jsou pro lidi, co se nenechali unést –“

„Ha ha,“ řeknu.

„Ha ha,“ řekne ona a hodí si kabelku na sedadlo spolujezdce.

Vlezu si na silně podměrečné zadní sedadlo jejího MG (1967, grampianská šeď – klasika), se kterým Fiona zachází stejně nedbale jako se vším ve svém životě. (Měli byste vidět náš byt, pod gaučem bydlí myši, je to hnojník.) Musím si sednout bokem, abych se tam vůbec vešel. Vklíním kolena za sedadlo před sebou. „Řekneš mi, cos vyváděla na Watfordu?“

Fiona nastartuje. „Potřebovala jsem si tam něco vyzvednout.“

„V bytě ředitelky Bunceové?“

Probodne mě pohledem ve zpětném zrcátku. „Je to byt tvé matky, Basile.“

„Není. Už ne.“

„Vždycky bude.“

„ Fiono. Mág je mrtvý. Válka skončila.“

„To přesně chtějí, aby sis myslel.“

„To přesně si myslím.“

„Válka neskončí, dokud nám nevrátí, co nám patří!“

„Co nám patří, Fiono?“

„Naše moc, Bazi! Watford! Sněm!“

„Sněm už odvolal většinu Mágových reforem. Co víc ještě chceš?“

„Nebyly to žádné reformy!“ Ukáže na mě do zrcátka. „Byla to kampaň proti starým rodům!“

„No, já jen říkám, že už většinu zrušili.“

„Příliš málo, příliš pozdě.“

„Tak dobře,“ odseknu, „možná bys měla kandidovat do Sněmu a provést změny.“ (Příšerný nápad, nikdy bych Fionu nevolil. A teď už volit můžu – soudní zákaz proti naší rodině odvolali. Všechny Mágovy zákony, které cílily na konkrétní rodiny, byly zrušeny. A můžeme za to poděkovat Penelopině mámě.)

„Za starých časů,“ načuří se Fiona, „Pitchové nemuseli kandidovat. Měli jsme ve Sněmu tři stálá křesla.“

Co jí mám na tohle říct? Ta ženská je praštěná. Zakoulím očima a pokusím se změnit téma. „Co jsi hledala na Watfordu?“ zeptám se znovu, mírnějším tónem.

Zavrtí hlavou. „Něco, co patřilo tvé matce.“

„Podle ředitelky Bunceové už po mámě na Watfordu nic nezůstalo. Všechny její knihy dala mně.“

„Tak proč je Bunceová pořád má v ředitelně na polici?“

„To bylo moje rozhodnutí. Myslel jsem, že by máma chtěla, aby zůstaly na Watfordu.“

„Jak můžeš vědět, co by chtěla?“ odtuší Fiona pohrdavě. „Ani jsi ji neznal.“

Odsednu si. Dál od ní.

Střelí pohledem do zrcátka. „Do hajzlu. Promiň, Basile. Tak jsem to nemyslela. Jenom – tři dny jsem neměla cigáro.“

A nezapálí si ani teď. Fiona má zákaz kouřit, když s ní jedu v autě. V uzavřeném prostoru se jí s ohněm nedá věřit. Zadívám se z okna a ignoruju ji.

„Basile. Nedělej uraženého.“

„Cos hledala?“ zeptám se. Už ne tak mírně.

„Nic.“ Svírá volant moc křečovitě. „Něco, co potřebuju. Něco, co by mi Natasha určitě dala.“

„Musíš toho nechat. Jestli tě na Watfordu ještě jednou načapají, zavřou tě bez soudu.“

„Můžu si na Watford chodit, jak se mi zachce – jsem absolventka! Jmenuje se po mně observatoř!“

„Observatoř se jmenuje po tvém dědečkovi.“

„Ty taky, hošánku. Oba máme v žilách pitchovskou krev.“

Já mám v žilách krysí krev. Momentálně. Jakmile jsem dorazil do města, zapadl jsem do nějaké zadní uličky a dotankoval nádrž.

„Nežeň se zbytečně do maléru, Fiono. Stáhneš mě s sebou. A to je to poslední, co by matka chtěla – tolik o ní ještě vím.“

5

PENELOPA

Máma nezněla moc rozzlobeně, když jsem jí zavolala z Ameriky. Byla tak šťastná, že jsem se rozešla s Micahem, a tolik si chtěla postěžovat na Fionu Pitchovou, že nějak nezbyl čas všechno jí vypovědět…

Fajn, slibuju, že jí o upírech, o Las Vegas a  rozhodně o Věcech příštích řeknu. Jen musím vymyslet, jak to udělat, aby nás všechny nepostavili před Sněm.

Ani bych nespočítala, kolik zákonů jsme minulý týden porušili.

Krádež, další krádež, padělání. Do nebe volající zneužití magie. Zločinná nerozvážnost. Manipulace s normály, zneužití normálů, vyzrazení kouzelnických tajemství normálům.

Vše výše uvedené vůči jednomu konkrétnímu normálovi.

Možná jsem neměla Sheparda do Anglie brát. Kdyby došlo na soud, mohl by proti nám poskytnout nejcennější svědectví.

Ale nemohla jsem ho tam v tom stavu nechat. V Americe za nás nasazoval život s vědomím, že jestli mu to nevyjde, skončí v pekle. Nenechala bych ve štychu nikoho, koho vlákal démon do léčky.

A Shepard, byť lituju, že jsem ho kdy potkala, není jen tak někdo. V poušti mi zachránil život. I Agátě. Za deset vteřin bychom dopadly jak Johanka z Arku, kdyby nezasáhl.

K našim jedeme metrem. Shepard mluví moc hlasitě a na všechno ukazuje. „Londýňané v metru nemluví,“ poučím ho.

„Ale já z Londýna nejsem,“ opáčí.

Na ten jeho démonický problém jsem se ho ještě pořádně nevyptala. Chci, aby celý ten příběh slyšeli i máma s tátou. Vím určitě, že máma měla na škole démonologii a táta se zas dobře vyzná v čaroprávu, studoval ho v rámci lingvistiky.

Já mám o démonech jen běžné znalosti: Nemluvte s nimi. Neberte si od nich bonbony. Nikdy, ani za nic s nimi nelezte do dodávky.

Obvykle nijak nebezpeční nejsou. Neukážou se jen tak – musíte je přivolat.

„Tak jo,“ řeknu, když vystoupíme z metra a jdeme naší ulicí, „za chvíli jsme tam. Nezapomeň, co jsi slíbil – nebudeš klást nevhodné otázky.“

„Nezapomenu.“

„Možná se radši neptej vůbec na nic – nevěřím, že dokážeš správně posoudit, jaké otázky jsou vhodné.“

„Musíš něco zakouzlit, abych to viděl?“

„Vhodnost otázek?“

„Ne, váš dům – je magicky maskovaný?“

Cítím, jak pohrdavě se tvářím. „Jak by nám asi chodila pošta, kdybychom měli magicky zamaskovaný dům?“

„Takže prostě… můžeš dovnitř?“

„No,“ zahnu na pěšinu k našemu domu, „musím si odemknout.“

Shepard se mračí na cihlový patrový domek. Má světle modrou fasádu a před vchod táta vysázel hortenzie.

„Všichni kouzelníci nebydlí v jeskyních a hradech,“ řeknu. „Bohužel tě musím zklamat.“

„Bydlí vůbec nějaký v jeskyních a hradech?“

„To jsou právě ty nevhodné otázky.“

Otevřu dveře a pustím ho dál. V domě je nepořádek; ten je tady vždycky. Žije tu příliš lidí a ti mají příliš věcí a na úklid si nikdo dvakrát nepotrpí. Oba rodiče jsou od rána do večera v práci – i když od loňska je to trochu jinak. Po Mágově smrti se máma stala ředitelkou Watfordu. A protože Pleticha přestal existovat, tátova práce na magických mrtvých místech už nemá takovou důležitost. Tráví teď míň času v laboratoři a víc se stará o moje sourozence.

Mám tři bratry a sestru a všichni jsou přes léto doma. Premal, ten nejstarší, se vrátil domů už před rokem a půl, potom co rozpustili Mágovy muže. Premal si pořád ještě nenašel práci ani nenastoupil ke studiu, ale máma nikomu nedovolí o tom mluvit.

Když se rozkřiklo, co se stalo – že Mág byl mocichtivý vrah –, jiný z Mágových mužů, kluk z Premalova ročníku, se pokusil o sebevraždu. Ani o tom se u nás doma nesmí mluvit.

Než vejdeme do obýváku, sjedu Sheparda pohledem, jako bych ho mohla na poslední chvíli nějak poupravit, aby nevypadal tak normálsky. Shepard vypadá přesně tak, jak vypadá od chvíle, co jsme se potkali: vyčouhlý, protáhlá tvář, jasné oči. Je černoch, vlasy má na temeni pět centimetrů vysoké, ale kolem uší vyholené. Nosí lenonky a manšestráky. (Na letišti jsme mu koupili něco na převlečení a jemu se nějak povedlo najít zase manšestráky.)

Bez džínové bundy jsem ho viděla jen jednou, když mi ukázal svoje prokleté tetování. Je to příšerný hadr, posetý plackami s nápisy typu pravda je někde tam venku a někde něco neuvěřitelného čeká, aby to bylo objeveno. Po pravdě vypadá jako totální nerd, ale zrovna tohle u nás doma problém nebude.

„Co je?“ zašeptá.

„Co,“ zašeptám.

„Tváříš se, jako by ses na mně snažila najít něco špatnýho.“

„Taky jo.“

„Já se rodičům obvykle zamlouvám,“ prohlásí. (Samolibě.)

„Mojí mámě nebudeš.“

„Je rasistka?“

„Co? Ne! Jsem míšenka.“

Shepard pokrčí rameny.

„Není rasistka,“ řeknu. „Ona jen nemá ráda lidi. Ty jsi naštěstí zajímavý.“

Zazubí se. „Taky si myslím. Ale je hezký, že to říkáš.“

Protočím oči a odvrátím se od něj. „Mami!“ křiknu. „Tati!“

„Tady!“ houkne máma. Znělo to jako z kuchyně.

Odvedu tam Sheparda přes obývák. Pacey a Priya tam hrajou něco na Nintendu. „Čau,“ řeknu bezvýrazně. „Tohle je Shepard.“

Shepard už se chystá vytasit se svým šarmem, ale sourozenci jen kývnou a zamumlají „čau“, ani nespustí oči z obrazovky.

Máma je v kuchyni, stojí pod lustrem a drží za ruku Pipa. Pip je z nás nejmladší, je mu deset. Na podzim půjde na Watford.

„Penelopo,“ uvítá mě máma. „Jak to jde s tím protisměrným kouzlem, na kterém děláš?“

„Vypadá slibně,“ odpovím.

„Pip si zadřel třísku. Napadlo mě, že bych protisměrně zakouzlila ‚Pod kůží‘.“

„Experimentální kouzla mi na ruku sesílat nebudeš,“ ozve se Pip.

„S třískama to umím,“ řekne Shepard. „Můžu vám pomoct?“

„Jakým kouzlem to děláš?“ zeptá se máma.

„Obvykle pinzetou,“ odvětí.

Poprvé k němu zvedne oči. „Ty jsi ten Pennyin kamarád s naléhavým problémem.“

„Mami,“ řeknu, „tohle je Shepard.“

Podá jí ruku, ale ona už zas kouká na Pipa a míří mu do dlaně hůlkou.

„Žádné experimenty,“ řekne Pip. „Hraju na klavír!“

„Stejně vůbec necvičíš,“ řekne ona.

„Budu!“ zapřísahá se.

Ona cukne hůlkou, jako by něco vytrhávala. „Vstup zakázán!“

Pip vyjekne. Z ruky mu vyletí kousek něčeho.

„To snad není pravda, zabralo to,“ konstatuje máma.

Pip se jí vytrhne – „Ty jsi děsná, mami“ – a vypochoduje z kuchyně.

Máma konečně obrátí veškerou pozornost ke mně a k Shepardovi.

Simon říká, že jsme s mámou jedna jako druhá. „Taková budeš za pětadvacet let, až ti budou všichni ještě víc volný.“ Já to tak nevidím. Máma je mnohem drsnější než já. A mnohem chytřejší. A  mnohem míň se nervuje kvůli vlasům.

„My se asi ještě neznáme,“ osloví máma Sheparda. „Který jsi watfordský ročník?“

„Shepard je – Američan,“ řeknu honem, než stačí odpovědět.

Máma trochu zkřiví rty. Měla takovou radost, že je mezi mnou a Micahem konec. „Martine!“ křikla na tátu. „Penelopa konečně vyrostla z toho Američana!“ Určitě si myslí, že jsem ho okamžitě vyměnila za jiného.

„Kde je táta?“ zeptám se. „Chci znát i jeho názor.“

„Šel si něco nutného zařídit,“ řekne máma. „Musíš si vystačit se mnou. Máte hlad?“ Otevře ledničku. „Jsou tady rybí prsty, aspoň myslím. A co Simon, bude mít taky hlad? Tolik těch rybích prstů asi nemám.“

„Simon tady není.“

Máma se ohlédne. „Vážně? Nechala sis ho operativně odstranit?“

Shepard se zasměje.

Zaškaredím se na něj, ale máma se konečně usměje. „Když jsi mluvila o ‚naléhavém, zajímavém problému‘, prostě jsem předpokládala, že se to týká Simona.“

„Nic naléhavýho to není,“ ozve se Shepard, jako by nechtěl nikoho obtěžovat.

Zafuním. „S dovolením nesouhlasím!“

„Tak ven s tím.“ Máma se opře zády o linku. Tře si čelo, jako by si ten náš problém už vyslechla a byla z toho unavená. Taková je od chvíle, co převzala vedení Watfordu – jako by neustále byla na pokraji sil.

„No,“ řeknu, „na Shepardovi spočívá kletba.“

„Jakého druhu?“

„Udělal takovou nešťastnou –“

„Ta kletba mu nějak brání v tom, aby mluvil sám za sebe?“

Jen tak tak se zarazím, než stačím odpovědět.

„Ne,“ řekne Shepard, zadívá se mámě přímo do očí a narovná ramena. Vidím na něm, že by to rád zlehčil, tak jako zlehčuje všechno. Jenže tohle se nijak zlehčit nedá. Usmívá se, a pak přestane. „Moje duše propadla démonovi.“

„Ach, Sheparde,“ vzdychne máma. Rázem ji zklamal. „Snad sis od něj nevzal bonbony.“

„To ne,“ odpoví a zase se usměje. „Ale jen proto, že mi nenabídl.“

„Kdo toho démona přivolal? To v Americe necháváte brány jen tak otevřené? Začali jste s frakováním podsvětí?“

„To…“ Ještě jsem neviděla, že by Shepard neměl slov. Skloní hlavu. „To já ho přivolal.“

Máma se zatváří zhrozeně. „Proč?“

Shepard sebou trhne. „Abych zkusil, jestli to jde?“

„Ach, Sheparde. Penelopo, kam na tyhle mamlasy chodíš?“

„Mami!“

„Ale vážně!“ Mávne na Sheparda. „Tak si sundej bundu. Podíváme se na to. Škoda že tu táta není. O démoních tenatech jsme zatím jenom četli. Zdokumentovaný případ se nevyskytl od devatenáctého století. Trocha prevence dokáže zázraky – jako u cholery.“

Shepard si s pohledem upřeným k zemi sundá bundu. Má pod ní tričko. Tetování začíná na zápěstích a obtáčí mu paže. Je neskutečně složité a oči na něj nedokážou tak docela zaostřit. Občas vypadá jako liány, jindy zas jako nápisy – psané abecedou, která používá všechna písmena, co známe, a ještě tak tucet neznámých.

„Čáryfix…“ hvízdne máma. „Jsi naprosto a dokonale v hajzlu, mladíku.“

„Mami! Chováš se hrubě i na svoje poměry.“

„Promiň, Sheparde. Nechci být hrubá. Ale ty sis na sebe ušil… nebetyčný průšvih. Vědí o tom tví rodiče?“

„Nevědí.“

„Kde mám telefon, potřebujeme fotky. A taky tým okultistů a překladač démonštiny. U Morgany, to je průšvih.“ Už se pro ten problém začíná rozehřívat a mně se chtě nechtě uleví. Chvíli jsem myslela, že nechá Sheparda propadnout peklu jen proto, že má mizernou náladu.

„V současnosti žádný akademický výzkum neprobíhá,“ prohodí a konečky prstů nadzvedne Shepardův rukáv, „ale precedenty tu jsou. Naposledy se něco takového vyskytlo na Watfordu. Tajný spolek… Vy dva, nikdy se nepřidávejte k tajným spolkům. Jak moc se musí člověk nudit, když začne provádět příšernosti, čistě aby měl co tajit? Boháči si neumějí ani tajemství získat poctivě.“

Shepard moudře – a neslýchaně – mlčí.

Máma už drží telefon. Namíří foťák na jeho loket. „Pamatuješ si, kdy se to stalo? Kolik let ti bylo?“

„Ano. Bylo mi dvacet – jsou to dva roky.“

„Dost na to, abys nevyváděl hlouposti.“

„Ano.“

„Navedl tě někdo? Přiměl tě k tomu lstí?“

„Ne. Jen jsem byl… zvědavý.“

„ Na démony, Sheparde?“

„Já jsem zvědavý na všechno, paní Bunceová.“

„Doktorko Bunceová. A jsem zvědavá, jak si myslíš, že se z tohohle maléru dostaneš.“

„Myslím, že nijak.“

„Cože?“ Odtáhne se a zadívá se na něj spatra.

„Myslím, že jsem naprosto a dokonale v hajzlu. Přesně jak jste řekla.“

Provrtá ho pohledem. „To byla jen urážka, Sheparde. Chtěla jsem, aby ses tak styděl za svoje chování, že už ho víckrát nebudeš opakovat. To je běžná rodičovská taktika. Sice jsi naprosto a dokonale v hajzlu, ale nehodlám to tak nechat.“ Maličko se na něj usměje.

On jí ze samé vděčnosti věnuje širokánský úsměv. „Děkuju, doktorko Bunceová.“

Máma zastrčí mobil do kapsy. „Teď mi ukaž hůlku. Ovlivnilo ji to nějak?“

„Nemám hůlku. Nejsem kouzelník.“

Prudce k němu vzhlédne a pak střelí pohledem po mně. „Nejsi kouzelník? Tak co jsi? Nezaváníš jako jezinka. Bez urážky.“

Zasměje se. „Jsem slovník. Teda normál. Myslel jsem, že to je jasný.“

Máma na něj namíří hůlku, než jí stihne spadnout čelist. „Pojď, zapomenem!“

Shepard se zapotácí vzad, jako by do něj někdo strčil.

„Spi, děťátko, spi!“ křikne máma.

Shepard přepadne dopředu a zhroutí se k zemi. Stačíme ho s mámou chytit.

„Mami! Co to –“

„Penelopo Leigh Bunceová, copak tobě už úplně přeskočilo?“

„A tobě ne?“

„Tys přivedla do našeho domu normála?“

„Mami, on potřebuje pomoc!“

„To všichni normálové!“

„Mami –“

„Tys mu řekla o magii? O naší rodině?“

„Jen mě chvíli poslouchej! Shepard je můj kamarád. Pomohl mi, když – No, ocitla jsem se v hodně prekérní situaci…“

„No ne, já žasnu.“

„To není fér, mami.“

„Penelopo, ty jsi tak závislá na nebezpečí, že jakmile nastane klid, o nějaké se postaráš!“

„O nic jsem se nepostarala! Za Mága jsem přece nemohla!“

„Ne, ale patřila jsi mezi tři děti z pěti set, co mu nedokázaly jít z cesty. Máš bezhlavé nutkání vrhat se do malérů.“

„To je krajně nespravedlivý a chybný popis.“

„Vážně? Takže v mojí kuchyni teď není žádný americký normál stižený démoní kletbou?“

Shepard nám prokluzuje z rukou. Položíme ho na zem. „Mami, je to můj kamarád.“

„Ještě aby ne! Určitě ses s ním skamarádila, jakmile jsi pochopila, jaký je to beznadějný zoufalec!“

„Ve skutečnosti jsem o tom vůbec nevěděla.“ Dávám pozor, aby se Shepard neuhodil hlavou o dlažbu.

„Tak pro to máš šestý smysl.“

„Beru tvůj nesouhlas na vědomí, máti. Stydím se za svoje chování a víckrát už ho nebudu opakovat. Tak můžeš mu teď prostě pomoct? Opravdu je v průšvihu.“

„Penelopo… ne.“ Narovná se a s rukama v bok se na Sheparda zadívá. „Nemůžeme mu nijak pomoct, aniž bychom se sami kompromitovali.“

„On o nás nikomu nepoví.“

„Teď už ne. Nebude si pamatovat tebe, mě ani nic z tohohle. Po zbytek života si bude lámat hlavu s tím, jak moc musel být opilý, že si nepamatuje, jak si nechal udělat takové složité tetování. Posaď ho na nejbližší zpáteční let.“

„Ty chceš, abych ho v tom nechala?“

„Ano!“

„Je to můj kamarád.“

„Ne, Penelopo. Je to normál. Kterého znáš jak dlouho – pár dní? Týden?“

Neodpovím.

Obě zaslechneme, jak se otvírají domovní dveře. Táta je doma, volá nahoru na Premala.

Máma se zatváří ještě víc utahaně, jako by jí někdo naložil na bedra další problém. „Počkej tady,“ řekne. „Až tohle vyřeším, pomůžu ti Sheparda vypakovat.“

Vyjde z kuchyně.

Položím pravou dlaň Shepardovi na čelo a zašeptám: „Vstávat a cvičit!“

Otevře oči a zamžiká na mě víčky. „Penelopo?“

Úžasné. Vážně je odolný vůči paměťovým kouzlům.

„Pojď,“ řeknu tiše. „Můžeš chodit?“

„Jo, nic mi není.“

Zvednu ho a dotáhnu ke dveřím kuchyně. Vyběhneme zadem přes zahradu na ulici. Mávnu na první taxík v dohledu a Sheparda do něj strčím.

Když se na mě podívá, neusmívá se. „Mělas pravdu. Tvojí mámě jsem se fakt nezamlouval.“

6

BAZ

Simon Snow vůbec neumí esemeskovat. Což nikoho nepřekvapuje.

Napíšu mu z nádraží – „Využil jsem všechny svoje konexe, abych tetu dostal z basy. Nepoděkovala mi a pořád nevím, po čem šla. Jak je na panství Wellbeloveových?“

„fajn,“ odepíše. „agátina máma udělala kuře, máš průšvih?“

„Kvůli tetě?“

„kvůli americe“

„Propána, to ne. Mám dojem, že si nikdo ani nevšiml, že jsme byli pryč. Fiona umí skvěle odvádět pozornost.“

Čekám, že odepíše, ale Simon nikdy nepovažuje za nutné udržovat konverzaci.

„Jedu do Oxfordu,“ pošlu sám. „Chci si o Fioně promluvit s otcem.“

„kk“

„Budu ho od tebe pozdravovat.“

„fakt?“

„Ne, dělám si legraci. Pořád předstírá, že neexistuješ.“

„jasně“

„Nebyl to povedený vtip,“ pošlu.

„míváš i horší,“ odepíše.

Zasměju se v zoufalé touze po jakémkoli náznaku slovního laškování, pak rychle vyťukám: „Nechceš jet se mnou, viď?“

Simon neodepíše hned. Pak: „to je další vtip?“

Vzdychnu. „Jo.“

Když byl Simon poprvé a naposledy u mě doma, o předminulých Vánocích, nechtěně vysál z celého okolí magii. Kvůli němu se rodiče museli odstěhovat do Oxfordu. Bydlí teď v lovecké chatě. Mladší sestra musela přestoupit na jinou školu.

Otci nebyl Simon po chuti dávno předtím, než zničil naše rodové sídlo. Simon byl Mágův chráněnec a Mág posledních patnáct let podrýval rodiny, jako je ta moje. Ty staré. Mocné. Bohaté.

(Asi si říkáte, že všechny kouzelnické rodiny musí být bohaté, ale to není pravda. Koukněte na Bunceovy. A Pettyovy. Otec říká, že magie je nástroj jako každý jiný a někteří lidé neradi pracují. Bunceová by toto tvrzení jistě rozporovala. Ale Bunceová tady není, a tak nemusím její nesouhlasné stanovisko trpně snášet.)

Simon byl tudíž v našem domě persona non grata už předtím. A pak přijel na Vánoce a učinil naši půdu neobyvatelnou. A  pak se otec nějak dohmátl – nevím, kdo mu to vyzradil, Fiona by to neudělala –, že jsme se Simonem krajně a vzájemně homosexuální.

Stačí, když před otcem jen zmíním Simonovo jméno, a teplota v místnosti klesne o deset stupňů.

Obvykle ho nezmiňuju. S otcem nadále odhodlaně předstíráme, že jednou z někoho udělám počestnou ženu. Když jsem přijel na oslavu macešiných narozenin, pozvali nějakou nebohou mladou čarodějku ze sousedního města a posadili ji u večeře vedle mě. Chodila na Watford o pár ročníků výš a očividně se jí nedoneslo, že mě na rozlučkovém plese Simon Snow zlíbal, až se hory zelenaly.

Kéž by přišel a zlíbal mě teď…

Leda ve snu. Je to sotva dvacet čtyři hodin, co mě Snow přemlouval, abych mu dal kopačky a dal to dohromady s třistaletým upírem. (Úplně vidím, jak přivedu na večeři Lamba, krále upírů…) Doufám, že tohle téma nebudeme muset už nikdy rozebírat – že s návratem do Londýna dostane Simon zase rozum. Aspoň na svou obvyklou úroveň.

„Vrátím se zítra,“ napíšu mu.

Neodpoví.

Jakmile otevřu domovní dveře, uslyším televizi, a ze všeho nejdřív mě napadne, že jsem si spletl dům. Pak uslyším otcův křik a už je jisté, že jsem si spletl dům – v životě jsem neslyšel, že by zvýšil hlas.

„Nebudu to říkat dvakrát, Sophronie! Okamžitě ji polož! Sophronie!“

Kolem mě proběhne jedno z dvojčat, nad hlavou drží panenku. Seberu ji.

„Basile!“ vykřikne sestra a popadne mě kolem pasu. Sophie a Petře je pět. Tohle je myslím Sophie, ale nebudu lhát, moc je od sebe nerozeznám, když se zrovna neusmívají.

Zvednu ji. „Páni, ty jsi vyrostla. Jako bych zvedal nosorožčí mládě.“

„Basile,“ zazubí se na mě. „Schovej mě.“ Rozhodně Sophie.

„Už mě opravdu zlobíš, Sophronie!“ zahuláká otec. (Skutečně huláká.)

Odnesu Sophie do rodinného pokoje, kde na gauči brečí Petra. Podám jí panenku. Vždycky jsem myslel, že dvojčata mají být nejlepší kamarádi, ale tyhle dvě se rvou jako krysy. Mimino taky brečí. Otec – nebo snad jeho vyšinutý dvojník? – s ním chodí sem a tam. Když mě uvidí, zastaví se. „Basiltone?“

„Otče?“

Malcolm Grimm má dvě polohy: farmář-džentlmen a džentlmenův komorník. Tohle ovšem není ani jedno z toho. Bílé vlasy mu trčí, košile mu vylézá z kalhot. Vypadá, jako by ho právě přepadli – ne, jednou jsem viděl, jak ho přepadli, a vypadal přitom mnohem upraveněji než teď.

„Je všechno v pořádku?“ zeptám se.

„V nejlepším,“ odpoví automaticky. „Byl bys tak hodný, Basile?“ Podá mi malého a vezme si ode mě Sophie. Pak popadne i Petru. „Vy dvě půjdete do postele. A jestli v ní nezůstanete, tak – no, tak budu velice zklamaný.“

Mimino – Swithinovi už budou dva roky, měl bych mu přestat říkat „mimino“ – mi vříská do ucha.

Pohladím ho po zádech a začnu ho houpat. „Copak se ti nelíbí, bobánku? Špatná noc?“ Sáhnu mu na plínu, pak na čelo. „Špatnou noc má někdy každý. Zazpíváme si něco? Tvým sestřičkám se vždycky líbilo, když jsem jim zpíval… Dokonce i Mordelii.“

Chodím s ním po pokoji, houpu ho a zpívám písničky z Bílého alba. V pokoji je nepořádek, všude rozházené hračky a oblečení. Vypadá to, že otec tady nechal holky večeřet – mraženou pizzu? – a pod konferenčním stolkem se válí dvě špinavé plíny. Takhle to vypadá, když si macecha vyrazí večer ven? Chudinka Daphne.

Swithin přestane brečet při „Martha My Dear“ a konečně usne, když se podruhé dostanu k „I Will“. Opatrně usednu na pohovku, abych ho nevzbudil.

„Ach, Basiltone. Díky magii.“ Otec stojí ve dveřích a vypadá na sto let. Svalí se do kožené klubovky a zasténá.

Kdyby se mě tenkrát zeptal, řekl bych mu, že v šestačtyřiceti je na založení druhé rodiny krucinál moc starý. Nebyl žádný mladík, už když měl mě! Jenomže Daphne byla mladá, šílela po dětech a on byl zamilovaný.

To bylo před osmi lety a čtyřmi dětmi. Magie ví, jestli Daphne nechce ještě další, pořád jí ještě není ani čtyřicet a jiné zájmy zřejmě nemá.

„Daphne je ve čtenářském klubu?“

Swithin mrzutě broukne, ale když ho pohladím, stulí se mi zas do náruče. Vzhlédnu k otci, jestli mě slyšel.

Dává se do pláče.

7

SHEPARD

„No tak, Penelopo. To je v pohodě.“

Už hodinu pochoduje sem a tam. „Já vím, že je to v pohodě,“ štěkne.

„Fajn, dobře,“ řeknu. „To je dobře. Tak by sis třeba mohla sednout?“

„Nechce se mi sedět. Chce se mi chodit. Líp se mi přemýšlí. Potřebuju tabuli, proč v tomhle bytě není tabule?!“

Cinkne jí telefon. Co jsme odešli od jejích rodičů, pípá asi tak každých deset minut.

„To je zas od mámy?“

„Ano.“ Penelopa se zastavila a palci zuřivě vyťukává odpověď.

„Co jí píšeš?“

„Lži.“

„Kvůli mně nemusíš mámě lhát.“

„Myslím, že musím, Sheparde, leda bys chtěl, abych tě omráčila kouzlem a pohodila tě na Piccadilly Circus.“

„Vždyť ti říkám, že můžu prostě jet domů!“

„Nemáš ani opravdový pas!“

„Hoď na mě pár kouzel a sednu na letadlo. Bude to v pohodě.“

Přestane soptit na telefon a začne soptit přímo na mě. „Ne-bu-deš v pohodě. Nemůžeš být v pohodě, když tě proklel démon!“

„Všichni jednou umřeme, ne?“

„Ano, ale většina z nás pak nemusí povinně do pekla.“

„Myslím, že to není přísně vzato peklo. Něco jsem si o tom přečetl a…“

„Hadí mladí, Sheparde –“

„Jde o to, že –“

Ona se zhluboka nadechne, jako by se chystala na mě zaječet.

Zvednu ruce a mluvím dál. „Jde o to, Penelopo, že to není tvůj problém. Nemusíš ho řešit.“

„Ovšem že musím!“

„Proč?“

„P-protože…“ zakoktá se. „Protože je to problém, který – který existuje.“

„Ty musíš řešit všechny existující problémy?“

Zaboří si ruce do vlasů. „Ne! Ale ano. Co bych byla za člověka, kdybych ti nepomohla?“

Pokusím se zatvářit povzbudivě. „Normální.“

„Nejsem nor–“

„Víš, jak to myslím. Kdybych měl rakovinu, připadalo by ti, že máš za úkol mě uzdravit?“

„Dost možná.“

„Penelopo, poslouchej –“

„Ne, Sheparde, ty poslouchej! Chápu, že nemůžu spravit všechno. Ale je to jako… nemůžeš posbírat úplně všechny odpadky, že ne? Nemůžeš na ulici sebrat každý ubrousek nebo papírek. Ale máma říkávala, že jakmile se něčeho dotkneme, neseme za to zodpovědnost. Jakmile sebereme plechovku nebo papírek od bonbonu, musíme s nimi nějak naložit – vyhodit, vytřídit, cokoli –, protože od té chvíle je to naše věc.“

„Jasně.“ Přikývnu. „Asi chápu, co se snažíš vyjádřit… jsem jako smetí, cos sebrala na ulici.“

„Přesně! Nemůžu tě jen tak zase zahodit. Pak by ten nepořádek byl na mně.“

„Co kdybych ti dovolil, abys mě zahodila?“

„Tak to nefunguje. Vstoupil jsi do mojí sféry odpovědnosti.“

„Penelopo…“ Usměju se. „Znamená to, že jsme kamarádi?“

Zakoulí očima – jako bych podle ní stál za pomoc, ale za slova už ne – a začne znovu přecházet sem a tam. „Nemůžu uvěřit, že tě máma takhle odbyla. To ona mě učila o sféře odpovědnosti.“

„Třeba se na normály nevztahuje.“

„Normálové jsou pořád lidi, Sheparde!“

„Od tebe mě to překvapuje.“

Ani nezvedne oči. „A kromě toho ti vděčím za svůj život. Možná ti za něj vděčíme všichni. Nemůžu jen tak –“

Bouchnou dveře, dovnitř vrazí Simon a shodí pršiplášť. Jeho křídla se rozepnou do šířky.

„Simone, díky Morganě!“ vyhrkne Penelopa. „Nebudeš věřit, co dneska máma udělala –“

Simon projde kolem ní. „Popovídáme si o tom zítra, jo?“

„Simone, tohle je naléhavá věc –“

Vejde do jedné ložnice a zavře za sebou dveře.

8

SIMON

Doktor Wellbelove řekl, ať se na to vyspím. Poslechl jsem ho.

A když jsem se probudil, uvědomil jsem si, že má pravdu. Ty peníze si vezmu.

Nezasloužím si je. Nikdo mi nic nedluží. Ale budou se mi hodit – právě teď opravdu jo.

Snažil jsem se držet světa mágů, protože jsem neměl, kam jinam bych šel. Protože jsem nedokázal najít cestu vpřed. Myslel jsem, že ji najdu na dně plechovky cideru. Že ji, anebo aspoň něco, najdu po cestě napříč Amerikou. A pár hodin – pár hodin na korbě pick-upu kdesi v Utahu – jsem si bláhově namlouval, že už jsem ji našel.

Ale dopředu vede jen cesta ven.

Ty peníze jsou moje cesta ven.

Vystačí mi na byt. Nejmíň rok se nebudu muset starat, z čeho zaplatím nájem. Mezitím si seženu práci. Domluvil jsem si návštěvu u doktora Wellbelovea, abych konečně vyřešil ta křídla. Bude se to prý muset udělat operativně, magie na ně nepůsobí. Nevadí. Jsem připravený.

Jsem připravený se pustit – být zase sám sebou. Tím, za koho jsem se měl, než si pro mě přišel Mág.

9

BAZ

„Teď jsem se ti snažil dovolat. Zůstanu tady ještě do zítřka. Máme tu trošku zmatky. Myslím, že otec s Daphne se pohádali. Napiš mi, až se vzbudíš.“

„Jsi na příjmu?“

„Ty spíš? Neměl bys spát přes den, když máš jetlag.“

„Nemám tady svůj pokoj. Spal jsem na gauči. Ráno mě vzbudila Mordelia, hrála tady videohry.“

„Daphne se pořád ještě nevrátila. Na zprávy mi neodepisuje.

Stává se mi to teď nějak často…“

„Zůstanu ještě den, možná dva, nevím jistě. Pořád se mi nepovedlo otce zmáčknout.

Nevím, jak ho zmáčknout.

Každopádně…

Ještě odsud nemůžu odjet.“

„Budu prostě dělat, jako žes mi poslal palec nahoru.“

„Dobrou noc, Snowe.“

„Dobré ráno.“

„Daphne od otce odešla.

Aspoň pokud dokážu posoudit.

Výslovně mi to nepotvrdil – chraň magie, aby mi řekl něco jiného než ‚Čaj je hotový‘ nebo ‚Brzo se budou moct připustit vrahanky‘.

(Zajímá se teď o stará hospodářská plemena – ve stájích je plno vzácných kouzelných tvorů. Beranidla a ovce jidášky. ‚Jediné stádo lamalam mimo Jižní Ameriku.‘)

Ale macecha tady není – už celé dny, možná týdny. Ve všední dny sem ráno dochází jedna normálka z vesnice a stará se o děti – ty jsou věčně přilepené k mobilům a iPadům. Dokonce i Swithin! Pořád dokola se dívá na ta samá videa na YouTube, a když mu ten krám vezmeš, rozbrečí se. Grimmovic děti vychovávají algoritmy.“

„Podle Bunceové jsi vzhůru, věčně jsi venku a něco zařizuješ. Na tři dny se hnu z města a najednou máš zařizování.“

„Promiň.“

„To bylo ošklivé.“

„Pořád tábořím v rodinném pokoji. Myslím, že tenhle dům by se ti líbil víc než ten hampshirský. Především v něm nestraší. A má lepší osvětlení.

Mohl bys se mnou spát na gauči, kdybys chtěl. Otec je v takovém stavu, že by si toho nejspíš ani nevšiml.

Vlastně by ses na ten gauč nevešel, ale už takhle se na něj nevejdu ani já. S tebou by nebyl o nic nepohodlnější. A asi by se ti líbila dvojčata. Pořád se jen cpou chlebem s máslem a marmeládou a házejí po sobě věcmi. Připomíná mi to náš první rok na Watfordu.

Lituju, že jsem si nepřivezl něco na převlečení, ale nenapadlo mě, že tady zůstanu tak dlouho. Pořád nevím jistě, jak dlouho bych tu měl zůstat. Říkal jsem si, že dokud se Daphne nevrátí. Jenže co když se Daphne nevrátí už nikdy?

Nehodlám vychovávat otcovu neuváženou druhou rodinu.

(Kdybych ji vychovával, dostala by ostrou přednášku na téma trávení času před obrazovkou.)

Napůl spím, je to poznat?

Mohl bys přijet, kdybys chtěl. Nemusíš ani odepisovat. Můžeš se prostě objevit u dveří, celý od bláta. S rozepnutým kabátem. Se sněhem ve vlasech.

Máme červen, co?

Dobrou noc, Snowe.“

„Mordelia chodí z jednoho pokoje do druhého a videochatuje s normály. Tvrdí, že máma je v Londýně a chodí na nějaké kurzy, což mi přijde nepravděpodobné. Daphne mi nikdy nepřipadala jako studijní typ. Nebo že by měla zájem dělat kariéru.

Třeba má krizi středního věku? (Já bych měl krizi pořád, kdybych byl ženatý s někým, jako je můj otec. Odmítá mluvit o čemkoli, co se doopravdy děje!)

Ale těžko můžu uhodit na Mordelii. Je jí osm.“

„Jde o tu Ameriku, Snowe?“

„Všechno bude dobré.“

„Měním teď plíny. A nemyslím to tak, že to umím. Uměl jsem to už předtím. Myslím to tak, že nedělám nic jiného. Daphne mohla to dítě aspoň naučit chodit na píseček, než ho opustila.“

„Tohle mi k Daphne vůbec nesedí.“

„Fajn, uhodil jsem na Mordelii.“

„Myslím, že potřebuju, abys mi s tím pomohl, Simone.“

„Dobré ráno.“

„Dobrou noc.“

„Dobré ráno.“

„Chybíš mi.“

„K samomluvě telefon nepotřebuju.

Víc ti řeknu, až se vrátím do Londýna.“

10

PENELOPA

Dřív jsem si myslela, že mám vždycky pravdu.

To jsem se pletla…

V tomhle.

A tak si nutně říkám, v čem dalším jsem se spletla. Přece když se mýlíte v tom, že máte skoro vždycky pravdu, je možné všechno. Třeba se skoro vždycky pletete. Teda, vy ne. Já.

Připadám si jako detektiv, co devatenáct let řešil případy chybnou metodou a teď je musí všechny znovu otevřít.

Jak mám takhle fungovat? Jak fungujou lidi, co se mýlí? (Jsem teď omylná. Jsem jedna z nich!) Jak mám rozhodovat o těch nejjednodušších věcech, když teď vím, jak málo toho vím?

Uznejte – věřila jsem, že mám zdravý vztah s člověkem, který už se přitom se mnou rozešel. To je zdrcující omyl.

V co nepravdivého ještě věřím?

Trpím snad bludy? Slyším hlasy?

„Takhle ti majitel kauci rozhodně nevrátí.“

„Buď zticha, Sheparde. Snažím se přemýšlet.“

Když jsme u těch obrovských omylů – v mém obýváku sedí tenhle normál. Pořád o nic méně prokletý. A teď ještě ke všemu ilegální imigrant. Přihoď do toho ohně ještě jedno špatné rozhodnutí. Měla bych si sepsat seznam…

Musela jsem použít šestnáct kouzel, ale nakonec se mi podařilo přečarovat zeď v obýváku na velikánskou tabuli.

„Víš, existuje taková barva,“ není zticha Shepard, „kterou uděláš tabuli z každý zdi.“

„Promiň, že nevím, kde se kupuje kouzelná barva.“ Á, tady mám tu křídu. Výborně.

„Ne, to je obyčejná barva…“

Velkými písmeny napíšu na jednu stranu zdi Co víme a na druhou Co nevíme.

„Penelopo, možná do toho nemám co mluvit –“

„Tak nemluv.“

Pochopitelně mluví dál. „Asi bys měla zvážit, jestli by ses neměla jít vyspat.“

Zavrtím hlavou. „Pokaždé když usnu, Simon mi proklouzne ven.“

„Říkal, že má schůzku.“

„Ty to nechápeš – Simon nikdy nemá schůzky! Vůbec nevychází z bytu!“

„Potkali jsme se v Americe …“

Promnu si oči. Pořád mi slzí. „Nic o tom nevíš, Sheparde.“

„Tak bys to měla napsat na tu svoji tabuli.“

„Však to mám v plánu.“

Vezme mi křídu z ruky a napíše na levou stranu zdi: Lidské tělo potřebuje spánek.

„Mně je dobře,“ štěknu na něj. „Seslala jsem patřičná kouzla.“

Mámě jsem napovídala, že jsem Sheparda magicky vygumovala a nechala ho na americké ambasádě. Myslím, že mi uvěřila.

Je to věrohodnější než pravda – že jsem do Británie propašovala normála a už celé dny ho nechávám přespávat u sebe na gauči. Tohle jsem vůbec neměla v plánu. Opravdu jsem myslela, že Sheparda budu za pár hodin mít v cajku a poletí zas domů. Jenže máma mě vyrazila a na tátu se obrátit nemůžu – šel by rovnou za mámou.

Zadívám se na prázdnou tabuli a zaúpím. „Kde je Simon? Bez něj to nezvládnu.“

„Potřebuješ Simona, protože se vyzná v démonech?“

„U Morgany, to ne. Potřebuju ho tady mít, aby poslouchal, jak nahlas přemýšlím.“

„Baz by třeba věděl, kam Simon šel, ne?“

„Baz podle všeho řeší nějakou ‚rodinnou krizi‘.“

„Aha – nepotřebuje naši pomoc?“

„Nevím. Dělá s tím tajnosti.“

Shepard pořád drží moji křídu. Napíše na pravou stranu tabule Kde je Simon? a  Potřebuje Baz naši pomoc?

Otočím se čelem k němu. „Jsi vážně mimořádně nesnesitelný, víš o tom?“

Usměje se. Skoro jako by se mnou měl trpělivost. Je to nesnesitelné. „Penelopo, po pravdě jsi první, kdo mi tohle kdy řekl.“

Znovu si promnu oči a zaúpím.

Vzbudím se do tmy. Musela jsem usnout na gauči. Jestli spím na gauči, kde spí Shepard? U nohou mi někdo sedí. Někdo s rohy a křídly. Je to démon, ten démon  –

„Hej,“ řekne Simon a chytne mě za ramena. „Hej, Penny. To jsem jenom já. To jsem já.“

Už sedím. Srdce mi uhání jak splašené. „Nicks a Slick, Simone!“

„Promiň.“

„Myslela jsem, že jsi…“

„Shepard spal na zemi,“ řekne Simon. „Řekl jsem mu, ať si vezme moji postel.“

Zašátrám po brýlích. „Proč nejsi sám v posteli? Kde jsi vůbec byl, Simone?“ Brýle leží na zemi. „Nebudeš věřit, co udělala máma. Taky musíš napsat Bazovi. Asi má o tebe strach. Zasekl se na celý týden v Oxfordu…“

„Penny, potřebuju s tebou mluvit.“

Simon sedí bokem na konci gauče. Křídla má roztažená za područkou, aby se o ně nemusel opírat. Já bych se zbláznila, kdybych si musela pořád sedět na křídlech. Nechápu, jak vůbec spí.

Drahokam mám zastrčený v podprsence. Vylovím ho a natáhnu k Simonovi ruku. „Chci vyzkoušet nové kouzlo, aby ti takhle doma nepřekážela křídla. Myslím, že se po něm jen smrsknou, ale nevyžaduje tolik magie jako ta ostatní –“

Simon mě chytí za pěst. „Penelopo, ne. Teď mě musíš poslouchat.“

11

BAZ

Bunceová mluví úplné nesmysly.

Vrátil jsem se do Londýna, konečně se oblékl do něčeho slušného a rovnou zamířil k Penny a Simonovi. Rozhodl jsem se, že Snowa za ignorování mých zpráv nepotrestám. (Tedy, nejprve vyhodnotím situaci: Když projeví trošku lítosti, tak ho trošku potrestám. Ale když mu to bude moc a moc líto, budu dělat, jako by se nic nestalo. Mám větší problémy než to, že jako můj kluk nestojí za nic.) (Přinejmenším mám naléhavější problémy.)

Jenomže teď jsem tady a Bunceová mi tvrdí, že Snow tady není  – že odešel  – a že ho nemáme hledat.

„Tebe někdo zaklel?“ Otočím se k Shepardovi, který stojí ve dveřích kuchyně. „Nezaklel ji někdo?“

Shepard zavrtí hlavou. Tváří se rozpačitě. To je taky jen správně – co tady ještě dělá? Snow říkal, že Shepard zůstane jen pár dní; Penelopa mu dluží nějakou laskavost. Předpokládal jsem, že touhle dobou už bude někde stolovat s draky.

„Na tohle nemám kdy, Bunceová. Prostě mi řekni, kde Simon je.“

„Nechal ti tenhle vzkaz,“ odvětí a podá mi žlutou obálku.

Otevřu ji a vyndám lístek stejné barvy. Kde Simon vzal dopisní sadu? Koupil ji čistě proto, aby mi napsal tenhle matoucí vzkaz? Stěží bych to vůbec nazval vzkazem. Stojí tam jen: Mrzí mě to, Bazi.

„Mrzí ho to?“ Ukážu vzkaz Penelopě. „Co to má znamenat?“

Vyhýbá se mi pohledem. „Právě teď nás nechce vidět.“

Mluví nesmysly. Tohle je nesmysl.

„Cože?“

Mám pocit, že Bunceová brečela. Má červené oči a vypadá ztrhaně. „Prý potřebuje čas,“ odpoví.

„Čas není něco, co někdo potřebuje, Penelopo. Čas je konstanta.“

„Víš, jak to myslím –“

„ Ne. Nevím. Netuším, co má tohle všechno znamenat! Chceš říct, že se Snow odstěhoval?“

Třese se jí brada. „Myslím, že se ztratil, Bazi.“

„Protože jsi ho ztratila, Bunceová!“ Vrazím do Simonova pokoje. „Týden ho nechám s tebou, a ty ho ztratíš!“

Má pravdu – Snowovy věci jsou pryč. Moc toho neměl, ale všechno zmizelo. Jeho taška, knížky, všechna jeho ucouraná trička s prostřiženými zády.

Penelopa se mnou jde jen ke dveřím. „Já ho neztratila – rozhodl se odejít. Simon je dospělý.“

„U všech hadů, to teda není. Je chodící katastrofa!“ Otočím se k ní, frustrovaně rozhodím rukama. „To ty přece víš! Sama jsi mě to naučila! Dá se s tím dělat jediné, a to nespouštět ho z očí. Pojď.“ Ukážu za ni. „Obuj se. Půjdeme ho hledat.“

„Ne.“ Ruce má založené na prsou. Brečí.

Já nebrečím. Je to příliš směšné, než abych kvůli tomu brečel. „Co tím chceš říct, ‚ne‘? Proč dneska mluvíš takové nesmysly?“

Bunceová vypadá, jako by od té doby, co jsem ji naposledy viděl, nespala a nečesala se. Zavrtí hlavou a její rozčepýřený culík se zhoupne ze strany na stranu. „Ne, já se za ním honit nebudu. Ne, nebudu ho nutit, aby se vrátil. Ne, nebudu ho nutit k ničemu. Jestli chce Simon prostor, dám mu ho.“

„Jo tak prostor? Řekl, že potřebuje prostor?“

„Ano.“

„Lidi nepotřebujou prostor, Penelopo!“ zaječím. „Potřebujou lidi! Simon potřebuje nás!“

„Tohle vždycky říkám, Bazi!“ Znovu zavrtí culíkem. Taky ječí. „‚Simon mě potřebuje‘  – to byla vždycky moje výmluva!“

„Výmluva pro co?“

„Abych si dělala, co se mi zachce! Abych ho donutila udělat, co mi připadalo nejlepší. Byla jsem spíš jeho velící důstojník než kamarádka.“

„Držela jsi ho při životě.“

„Jen tak tak! Držela jsem ho při životě, když jsem ho předtím vlákala do nebezpečí.“

„Slovo vlákala bych nepoužil,“ zabručím. „Snow nikdy lákat nepotřeboval.“ Nesnesu, jaké nesmysly mluví. Nesnesu tenhle vzkaz. Nesnesu Snowův čmaropis. Škrábe jako děcko. Nesnesu pohled na jeho prázdnou skříň.

„Bazi, já za ním nepůjdu. Slíbila jsem mu, že to neudělám.“

„Bunceová…“ Tohle nesnesu.

„Ne.“

Nesnesu to. „Bunceová, prosím.“

„Vím, že u tebe je to něco jiného,“ řekne. „Asi to máš horší.“

Nesnesu –

Nemůžu –

Přistáli jsme na Heathrow a já vyrazil pro Fionu. Simon nabízel, že mi pomůže, ale já řekl, že to není potřeba. Dal jsem mu pusu na rozloučenou. Přišlo mi to riskantní, loučit se. Nebyl jsem si jistý, jak si spolu momentálně stojíme. Ale všechno se zdálo být v pořádku. Řekl jsem, že mu napíšu. On řekl… Co vlastně? Myslím, že „Tak zatím“. Nic nebylo jinak než předtím. Nic nebylo lepší, ale ani horší.

V Americe vedl ty hrozné řeči. Na pláži. Ale to bylo v Americe. A mluvil o mně, ne o sobě, o tom, jestli jsem já šťastný. (Nejsem, ale mám dost rozumu, abych věděl, že kdybych ztratil Simona, bylo by to jenom horší.)

A v Americe byly i jiné chvíle. Lepší. Před pláží. V poušti. Na korbě Shepardova pick-upu.

Nevěřím, že by Snow jen tak odešel, aniž by mi o tom řekl. Že by nic neřekl a odešel ode mě.

„Napsal mi lístek, Penelopo. Po všem, co jsme… Jsme… Je můj… A já teď mám prostě… ‚Mrzí mě to‘? Co si mám s tímhle počít?“

Penelopa brečí, po zarudlých tvářích se jí koulí slzy jako hrachy. „Já nevím, Basile. Možná je pravda, co se říká – když někoho miluješ, dej mu volnost.“

„To není pravda, to je jenom kouzlo! Když mi bylo šest, uvízla mi tkanička v eskalátoru a teta Fiona ji tímhle kouzlem dostala ven. Simon nás potřebuje, Penelopo.“ Vezmu ji za rameno. „Musíme ho najít. Jdeme.“

Ucouvne ode mě. Zavrtí hlavou. „Ne. Potřebuje, abych ho nechala rozhodovat se sám za sebe.“

Nechám ruku klesnout.

Přikývnu.

Zadívám se na Bunceovou tak, jak jsem se na ni díval dřív – když byla nejlepší kamarádka mého největšího nepřítele.

„No dobře. Třeba potřebuje jen mě.“

12

SIMON

U schodů k mému bytu je goblin. Ani se nemaskuje. Prostě tam sedí a dloube se dýkou v zubech. Doufám, že mi nesežral bytnou.

Jsem tady v nájmu teprve den. Dům je rozdělený na dva byty. Majitelka bydlí v přízemí a já v patře. Přesvědčil jsem ji, že budu tichý nájemník. Žádné drogy. Žádné mejdany. (Kam se hrabou mejdany na gobliny.)

„Zdravím, princi mágů,“ řekne goblin. Má rudé rty a zelenou kůži. Po čertech hezký, jako všichni goblini.

„Už jsem vám snad vysvětloval, že nejsem ničí princ…“

„Městem jdou řeči, že jsi přišel o své ostří.“

Pokrčím rameny. Na moji hlavu je vypsaná odměna – goblin, který ji přinese jejich sněmu, nebo co mají, se stane králem.

Tenhle si myslí, že má slušnou šanci ji ukořistit. Skoro lenivě vstane a namíří na mě dýkou.

Bleskově chňapnu pravačkou po smetáku, který je opřený o zeď.

„Tys vážně přišel o své ostří!“ zaraduje se goblin.

Rozběhne se ke mně a já mu vrazím koště do břicha takovou silou, že se zlomí. Goblin se zlomí v pase – ale hned se zas narovná a máchne po mně dýkou.

Křídla mám připásaná pod tričkem a ocas zastrčený. (Zrovna jdu z ordinace doktora Wellbelovea.) Trochu mi připadá, jako bych bojoval s jednou rukou přivázanou za zády.

Pořád mi zbývá druhý konec násady, a tak jím praštím goblina přes ruce.

Zaútočí zas.

Rozhodnu se, že ho nechám. To mě naučil Mág – že někdy se druhému nejlíp dostanete na kobylku, když si ho pustíte blíž k tělu.

Goblin se ke mně rozběhne a já ho popadnu za zápěstí ruky, ve které drží dýku, a otočkou se dostanu za něj, takže ho můžu přirazit ke zdi, hrudí se mu zapřít o záda. Zlomenou násadu koštěte, z níž trčí třísky, mu držím těsně u oka. Když se od ní pokusí odvrátit, obličejem mu přimáčknu hlavu ke zdi. Praštím mu zápěstím o stěnu, až upustí dýku. Šlápnu na ni.

Goblin má otevřené oči, zírá na třísky trčící z násady.

„Když ihned odejdeš,“ promluvím mu zblízka do ucha, „nechám ti oko.“

Vycení zuby. „Za chvíli po tobě půjde další gob. Celý Londýn ví, že jsi přišel o ostří.“

Pohnu násadou blíž k oku. „Jo, ale ty všem řekneš, že svoje ostří nepotřebuju – teď mám totiž tvoje.“

Zavře oči, pořád se mi snaží vytrhnout. Goblini naštěstí nejsou o nic silnější než lidi, musíte si jen dávat pozor na jejich zuby.

„Rozuměl jsi?“ řeknu a tvrdě ho přirazím ke zdi.

Málem kývne – fakt špatný nápad.

Ucuknu násadou. „ Bacha. Jen to řekni nahlas.“

„Jo,“ vydechne goblin. „Rozuměl.“

„Jestli tě ještě někdy uvidím, zabiju tě.“

„Proč mě nezabiješ teď?“ zeptá se. Dost oprskle na to, v jakém postavení se právě nachází. „Nevyslalo by to stejný vzkaz?“

Zafuním mu do ucha.

Protože už mě to nebaví, pomyslím si. A protože máš možná gobliní manželku a gobliní dětičky nebo gobliního kluka, a já bych rád prožil život – prožil týden  – s nižším počtem padlých.

„Protože už mě nebaví prát z džínů gobliní krev,“ řeknu.

Chytnu ho za límec a smýknu s ním ode zdi ke dveřím.

Rychle po mně koukne přes rameno, jako by pořád nevěřil, že ho chci nechat jít.

„Vážně,“ řeknu. „Jestli tě ještě někdy uvidím, zabiju tě. I kdybych na tebe jen náhodou narazil v Tesku.“

Goblin prchne.

Sehnu se pro jeho dýku. (Škoda že si ji nemůžu nechat. Gobliní výzbroj je vždycky prokletá.)

Znamená to, že si mám hledat nový byt?

Zamknu dveře a zastrčím řetízek. Nemám žádný nábytek, který bych před ně šoupnul, a tak je zaklíním násadou smetáku – to by mohlo někoho aspoň zdržet. Pak zavolám do bistra tady v ulici a objednám si pad thai.

Svléknu si trenčkot. Nemám ho kam pověsit, a tak ho hodím na zem. Pak i tričko. V koupelně si uvolním křídla. Používám na ně dva pásky. Kůže dře a přezky se mi zarývají do prsou, a když je moc utáhnu, nemůžu dýchat. Ale pokud je neutáhnu pořádně, křídla se z nich vysmeknou a vyboulí mi kabát – ve kterém mi je uprostřed léta svinské vedro. Vážně mi ani nestojí za to vycházet z bytu.

Od zítřka už tohle nebudu muset řešit.

Rozepnu pásky a nechám je spadnout na zem, pak se pokusím vykroutit krk, abych se podíval na místo, kde mám křídla přirostlá k ramenům. Dost dobře to nejde. Ale cítím klouby, ty dva hrboly, kde kůže přechází z hladké v kožnatou.

Na ocas si taky nevidím. Ale můžu se dotknout místa, kde ze mě vyrůstá. Vytáhnu si ho z džínů a obemknu dřík prsty, cítím, jak se v něm hýbou kosti. Podle doktora Wellbelovea je napojený na páteř. Nechce ho odříznout úplně u těla – bojí se, že by poškodil nervy –, a tak mi pár centimetrů nechá. Budu vypadat jak kupírovaný teriér, ale aspoň budu moct zase nosit normální džíny.

Křídla půjdou pryč celá. (Jeho stážistka je chce rozpitvat a já řekl, že klidně.) Na zádech mi zůstanou dlouhé jizvy. Doktora Wellbelovea to mrzí, ale mně je to jedno – už teď jsem samá jizva. Tolikrát mě zahojili nějakým kouzlem, že bych to ani nespočítal, a většina léčebných kouzel není kosmetická.

Zítra.

Zítra už nebudu mít křídla.

Zadívám se zas do zrcadla a pokusím se představit si, jak bez nich budu vypadat. Není to totéž jako představit si, jak jsem vypadal předtím. Než jsem je stvořil.

Narovnám ramena. Paže mám opálené od sluníčka – od té americké záře –, ale trup mám bílý. Měkký. Vypadám rozbředle. Jako někdo, kdo strávil poslední rok na gauči, což přesně jsem.

Nebo jsem byl. Nevím, kdo jsem. Do hajzlu, teď nejsem nikdo. Jsem mezi dvěma Simony. Ani nemám gauč.

Nemám nic. Všechno jsem spálil a zítra spálím ještě něco.

Někdo zaklepe na dveře bytu. To byla rychlost.

Jdu do obýváku a křiknu: „Nechte mi to za dveřma! Díky!“

Zaklepe znova.

„Prokrista,“ zahučím. „Kdo by mi asi tak kradl pad thai?“ Cestou ke dveřím shrábnu tričko, ale nebudu si ho rvát přes křídla, pokud nebudu muset. „Prostě to nechte tam!“ křiknu a odkopnu násadu od koštěte. „Děkuju!“

Klepe dál. Jestli je to zas ten goblin, vykostím ho.

Dýku mám v zadní kapse. Vyndám ji a pootevřu dveře. „Prostě to –“

Není to Deliveroo.

Ani goblin.

Je to Baz.

13

BAZ

Našel jsem ho za hodinu a většinu z ní zabrala cesta taxíkem. Simon se zabydlel ve čtvrti Hackney Wick.

Dveře má na řetízek. Stojí za nimi do půl těla, oči má studené a čelist zaťatou. „Jak jsi mě našel?“ zeptá se. Jako by nevěděl, že právě na tohle existují stovky kouzel. Před někým, kdo vás miluje, se schováte jen těžko.

„Kouzlem,“ odpovím.

„Žádal jsem tě, ať to neděláš.“

„Ne, žádal jsi o to Penelopu. Mně jsi nechal lísteček.“

Vyhákne řetízek, ale neotevře. Dívá se na zem. „Tohle s tebou nedám,“ zašeptá.

„To máš blbý, Snowe. Pusť mě dál.“

Odvrátí se ode mě a postrčí dveře ocasem. Chci jít za ním, ale práh mě zarazí.

„Víš přece, že potřebuju pozvání,“ zasyčím.

Snow se ohlédne, jako by ho tohle mohlo zachránit. Ale mávne ocasem, jako že mám jít dál.

Stačí to. Odpor dveří povolí a já se vřítím dovnitř a třísknu jimi za sebou. Říkal jsem si, že zachovám klid, až ho najdu. Budu vřelý. Chápavý. Ale jsem akorát naštvaný – vzteky bez sebe  – na něj, na Bunceovou, na sebe.

Na pět minut se otočím zády a všechno se doslova rozsype. Proto jsem se k němu neotočil zády už rok! Proto jsem ze školy vždycky letěl rovnou domů a vysedával s ním na gauči. Protože se mu nedalo věřit. Nikdy jsem mu nemohl věřit…

Místnost je prázdná. Snow stojí u okna a kouká do zatažených závěsů. Džíny má nízko na bocích, ocas zastrčený mezi nohama. Křídla stažená k uším. Kdovíproč má v zadní kapse dýku. „Fajn,“ řekne, „tak jsi mě našel. Neschovám se před tebou.“

„To si sakra piš, že neschováš.“

„Tak co chceš ode mě slyšet?“

Popojdu za něj. „Chci, abys mi vysvětlil, co se děje!“

Neotočí se. Nezvedne ani hlas. „Ty víš, co se děje, Bazi. Už jsem ti to říkal.“

„Neodepsal jsi mi ani na zprávy, Simone!“

„Už jsem ti říkal, říkám ti to pořád…“ Zní to tak hluše, jako by se ho to nijak netýkalo – jako bych se ho nijak netýkal já.

Ne. Nepřijatelné. Nepřípustné. Vždycky se ho týkám.

Chytím ho za nahé rameno. „Neříkáš mi nikdy nic!“

Snow se prudce otočí a málem mě praští křídlem. „Řekl jsem ti, že toho mám dost!“

„Dost čeho?“ Dost mě, tak to myslí. Vím, že to tak myslí.

„Dost!“ vykřikne a doširoka rozepne křídla. „Už jsem ti to říkal. Prokrista, vždyť – vždyť jsem se ti to snažil říct. Mám dost… předstírání!“

„Předstírání čeho?“ zaječím. Jako bych to nevěděl. Jako by mě to už teď nezabíjelo.

„Předstírání… tohohle, Bazi. Nás. Předstírání, že můžu…“

Umírám.

Umírám, tohle je smrt.

Mám Simona v břiše, v srdci, a on do nich mlátí pěstmi.

„Do prdele práce, Snowe, mluv ve větách.“

SIMON

Tohle s ním nedám.

Tohle nedokážu říct. Ta slova mi proříznou krk, prořežou se ven a on mě pak dorazí – nepřežiju to. (Od začátku jsem to nemohl přežít. Skoro všechno, co jsem, už je pryč. Doraz mě, Bazi.)

„Mluv ve větách,“ štěkne posměšně. (Správně, tohle je můj kluk.)

Má na sobě džíny a tmavě modrou košili. Myslím, že je to jeho oblíbená barva – modrá, která přechází až do fialova. Jeho pleť díky ní září jako perla. Dva horní knoflíčky má rozepnuté, už s nimi neztrácí čas. Jeho hrdlo svítí. Jeho hrdlo patří mně. Těsně pod linií vlasů má jizvy. Přikládal jsem k nim zuby.

„Vždyť víš,“ zopakuju. „Už jsem ti to říkal.“

Vstoupí do mého prostoru. Vyšší než já. Zvedne ruku, a kdybych měl na sobě tričko, nejspíš by mě za něj chytil. Už to udělal. Přirazil mě ke zdi. Tyčil se nade mnou, jeho dech mě studil na tváři.

„Cos mi říkal?“ Ohrne ret. „Cos mi kdy vůbec řekl, Snowe?“

„Že to nefunguje! Nejsem kouzelník!“

„A já ti řekl, že je mi to jedno!“

„No ale mně ne – mně to není jedno! Myslíš, že se mi líbí, když mě litujete?“

Baz obrátí oči v sloup. „Nikdo tě nelituje.“

„Nemůžu ani vyjít z domu, když mi nepomůžeš. Ty nebo Penny.“

„Nám nevadí ti pomáhat!“

Rozhodím rukama. „Ty mě neposloucháš – nikdy mě neposloucháš!“

„Já tě vždycky poslouchám!“ Namíří na mě prstem. „To ty nikdy nemluvíš!“

„Teď mluvím, dobře? Něco ti říkám. Mám dost magie! Mám dost mágů! Nemůžu – vy oba jste –, nemůžu s tebou žít!“

„Nemusíme spolu žít, Simone. Ani spolu nežijeme.“

„Nemůžu s tebou ani být! Nesnesu to.“

„Nesneseš být se mnou?“

„Jo, oukej?“ Křičím. „Už jsi spokojenej? Nesnesu být s tebou! Nesnáším tu tvoji zasranou hůlku! Nesnáším, jak to máš všechno snadný! Nemůžu tě ani vidět!“

„Nemůžeš mě ani vidět.“

Panebože, jo, jo, nemůžu. Nemůžu. Nesnesu pohled na něj.

Vidím jen všechno to, co jsem ztratil – kým jsem byl. Byli jsme si rovni. Byl jsem někdo, kdo si ho jednou možná zaslouží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kam tě vítr zavane.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.