Clausula rebus sic stantibus v závazkovém právu

Clausula rebus sic stantibus v závazkovém právu

František Jampílek

Vzor citace:

JAMPÍLEK, F. Clausula rebus sic stantibus v závazkovém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2022.

© JUDr. Ing. František Jampílek, 2022

ISBN 978-80-7676-391-3 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-392-0 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy:

ABGB

Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (obecný zákoník občanský)

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník)

CISG

United Nations Convention on Contracts for the International Sale Of Goods (Úmluva OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží)

Code civil

Code civil du 21 mars 1804 (francouzský občanský zákoník)

Codice civile

Codice civile, Gazzetta Ufficiale, n. 79 del 4 aprile 1942 (italský občanský zákoník)

KC

ustawa z dnia 23 kwietnia 1964 r. – Kodeks cywilny, Dz.U. z 2020 r. poz. 1740 (zákon ze dne 23. dubna 1964 – polský občanský zákoník)

KPC

ustawa z 17 listopada 1964 r. – Kodeks postępowania cywilnego, Dz.U. z 2020 r. poz. 1575 (zákon ze 17. listopadu 1964 – polský občanský soudní řád)

KZ

rozporządzenie Prezydenta Rzeczypospolitej z 27 października 1933 r. – Kodeks zobowiązań, Dz.U. z 1933 r. nr 82, poz. 598 ze zm. (nařízení prezidenta Polské republiky z 27. října 1933 – závazkový zákoník)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, uveřejněné pod č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

obč. zák. 1950

zákona č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

obč. zák. 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

Pozn.: Tam, kde u citovaného paragrafu není uvedena žádná zkratka, ba ani jiné označení právního předpisu, rozumí se tímto předpisem stávající občanský zákoník, pokud z kontextu nevyplývá něco jiného.

Ústava

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších ústavních zákonů

ZMO

zákon č. 101/1963 Sb., o právních vztazích v mezinárodním obchodním styku (zákoník mezinárodního obchodu)

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, ve znění pozdějších předpisů

Ostatní zkratky:

AC

Appeal Cases (Third Series)

aj.

a jiné

an.

a následující

apod.

a podobně

APP CAS

Appeal Cases (Second Series)

art.

artykuł (článek)

Auf.

Auflage (vydání)

Az.

Aktenzeichen (spisová značka)

B. & S.

Best and Smith’s Reports

bearb.

bearbeiten (zpracovávat)

ber.

berichtigen (opravit)

BGBI

Bundesgesetzblatt (Spolková sbírka zákonů)

BGHZ

Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr)

ca.

cirka (přibližně)

CA.

Cour d’Appel (odvolací soud)

Cass

Cour de Cassation (kasační soud)

Cdo

civilní senát rozhodující o dovolání

cit.

citováno

Com.

Chambre commerciale (senát zasedající v obchodních věcech)

CSK

Izba Cywilna, dla spraw przedstawionych ze skargą kasacyjną (civilní oddělení, pro případy kasačního opravného prostředku)

č.

číslo

č. j.

číslo jednací

čl.

článek

ČR

Česká republika

ČSR

Československá republika

D.

Dalloz (francouzské vydavatelství)

DCFR

Draft Common Frame of Reference (Návrh společného referenčního rámce)

dopl.

doplněné

DPH

daň z přidané hodnoty

Dz.U.

Dziennik Ustaw (Sbírka zákonů)

ECC

European Contract Code (Evropský smluvní zákoník)

ed.

edition (vydání)

(ed.)

editor

et al.

et alii (a další)

event.

eventuálně

ibid.

ibidem (tamtéž)

KANCL

Komise pro aplikaci nové civilní legislativy

KB

King’s Bench Division

LEX

právní informační systém provozovaný Wolters Kluwer Polska

LR (vol no.) CP

Law Reports, Common Pleas

n.

numero (číslo)

n°

Numéro (číslo)

např.

například

násl.

následující

no.

number (číslo)

nr

numer (číslo)

NS

Nejvyšší soud

odst.

odstavec

op.

opus (dílo)

orz.

orzeczenie (verdikt)

OSN

Organizace spojených národů

PECL

Principles of European Contract Law (Principy evropského smluvního práva)

písm.

písmeno

popř.

popřípadě

poz.

pozycja (položka)

pozn.

poznámka

práv.

právnický

příp.

případně

r.

rok

RGBI

Reichsgesetzblatt (Říšská sbírka zákonů)

RGZ

Reichsgericht (Říšský soud)

roč.

ročník

s.apel.

Sąd Apelacyjny (odvolací soud)

SA

Sąd Apelacyjny (odvolací soud)

sb.

sbírka

Sb.

Sbírka zákonů

Sb. z. a n.

Sbírka zákonů a nařízení

Sb. zák. soud

Sbírka zákonů soudních

SN

Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud)

sp. zn.

spisová značka

SR

Sąd Rejonowy (Okresní soud)

srov.

srovnej

tj.

to je

tzn.

to znamená

tzv.

takzvaná

UKHL

United Kingdom House of Lords

UNIDROIT

Zásady mezinárodních obchodních smluv UNIDROIT

upr.

upravené

Urt.

Urteil (rozsudek)

US

United States (Spojené státy)

ust.

ustanovení

ÚS

Ústavní soud

v.

vom (z)

Vážný

Rozhodnutí nejvyššího soudu československé republiky ve věcech civilních (Vážného sbírka)

vol.

volume (ročník)

vyd.

vydání

WLR

Weekly Law Reports

zm.

zmiana (změna)

ZR

Zivilrecht (občanské právo)

Úvod

Clausula rebus sic stantibus v závazkovém právu je téma, které odedávna poutá pozornost nejen právních teoretiků. Přestože se však o tématu v různé míře vedou debaty již velmi dlouho, diskuse stále není skončena. U nás ke škodě v době, kdy zažívalo největší zájem, nebylo vlivem politických událostí aktuální, a dokonce můžeme prohlásit, že se na něj takřka zapomnělo. Mohli bychom dohledat některé výjimky, nicméně zájem byl spíše okrajový a povrchní. Avšak to se změnilo s přijetím stávajícího občanského zákoníku, který s klauzulí rebus sic stantibus v rámci úpravy závazkového práva napříště již výslovně počítá. Můžeme se proto i v našich končinách těšit na různé polemiky, které se nad tímto tématem povedou. A jelikož chceme být toho součástí, rozhodli jsme se napsat tuto monografii. Neradi bychom ovšem po přečtení těchto několika řádek zanechali dojem, že předkládané dílo je postaveno na jakémsi našem zaujetí. Samozřejmě si uvědomujeme obecný společenský význam a celkový kontext, do nějž se hodláme pustit, kdy rozhodně nemíníme zavdat příčinu k názoru, že se nemá ctít princip vázanosti smluv.

Abychom téma mohli vhodně uchopit, bylo potřeba si nejprve vytyčit strukturu, jak bude text koncipován. Uveďme, že na domácím trhu máme již k dispozici komentáře nebo odborné články, které se tímto tématem zabývají, leč tyto zdroje prozatím nemají dle nás ambice vytvořit ucelenou skladbu tématu. Přece jen komentáře mají komentovat jednotlivá ustanovení právního předpisu, jak jdou za sebou. Odborné články se zase povětšinou zabývají pouze určitou dílčí otázkou. A tak jsme vytvořili vlastní členění, od kterého si slibujeme, že v něm podaný výklad bude srozumitelný, neboť nám dává možnost postupovat od všeobecných úvah ke konkrétním, od historické úpravy k té soudobé. Text na základě tohoto klíče tak členíme – kromě úvodu a závěru – celkem na šest kapitol, a považujeme-li to zá žádoucí z hlediska přehlednosti, pokračujeme v dělení na subkapitoly druhého a třetího stupně.

V první kapitole se opíráme o abstrakci, která nám umožňuje alespoň stručně představit závazkové právo a základní zásady, které tuto oblast práva prostupují; následuje obecné pojednání ke změně okolností, vázanosti smlouvou při změně okolností, zásadě rebus sic stantibus a uvedeme, jaký je vůbec vztah změny okolností k následné nemožnosti plnění, nedobligační námaze a klauzuli rebus sic stantibus. Mohlo by nám být vytknuto, že není nezbytnost zařazovat tuto teoretickou pasáž. Soudíme ovšem, jelikož právě toto téma bylo u nás tak dlouhá léta opomíjeno, že je žádoucí tento vstup do problematiky učinit, neboť tím vytkneme poznatky, které je potřeba mít stále na zřeteli a zároveň pomohou pochopit, jak by měla klauzule rebus sic stantibus fungovat v praxi. Podle nás nelze totiž si činit nárok na správné porozumění probíranému tématu, pokud sejdeme z toho, co si zde předdefinujeme.

Následuje druhá kapitola, kde se zabýváme vznikem a vývojem konceptu klauzule rebus sic stantibus. Pokračuje kapitola třetí, jež pojednává o nejznámějších přístupech, které by tomuto konceptu mohly konkurovat, jako jsou německý Voraussetzungen či Wegfall der Geschäftsgrundlage, francouzská théorie de l’imprévision anebo anglická doctrine of frustration. A dále navazuje kapitola čtvrtá, v níž dokumentujeme historickou právní úpravu klauzule rebus sic stantibus na našem území. Nutno uvést, že žádná z dosavad uvedených kapitol nemůže být vnímána jako vyčerpávající. Snažíme se zde pouze vylíčit směřování konceptu klauzule rebus sic stantibus a jak se s ním běh událostí vypořádal, ať už u nás nebo v jiných právních řádech, což může být dle nás ku prospěchu pro někoho, kdo by se pouštěl do komparace naší právní úpravy s úpravou státu, kde se prosadily uvedené (jiné) přístupy, anebo by chtěl své úvahy stavět na historickosrovnávací metodě. Tyto kapitoly nejsou totiž jen popisem jednotlivých dřívějších úprav, ale snažíme se zde její podoby, vnímání a směřování, jakož i odraz v rámci dobové doktríny či judikatury též vysvětlit na podstatných historických momentech, aby jim bylo možné snáz porozumět.

Nejdůležitější, především z pohledu praktikujícího právníka, bude ovšem bezesporu pátá kapitola, která je zde současně nejrozsáhlejší. V ní usilujeme poskytnout nejen přehled o aktuální úpravě, jak je promítnuta v textu zákona, a na to navázat názory právní nauky či odborné veřejnosti, které jsou dnes vyjádřené především v komentářové literatuře, jež byla až dosud vydána, ale snažíme se systematicky utřídit a vysvětlit tyto jednotlivé již existující informace. Leč nespokojujeme se pouze s nimi, nýbrž podrobujeme je i vlastní kritické analýze, při níž si místy vypomáháme též poznatky ze zahraniční právní vědy nebo závěry rozhodovací praxe cizozemských soudů, které se nám zdají být příhodné, tak, aby tato monografie mohla být přínosem pro překlenutí některých výkladových a aplikačních problémů, jež by se mohly naskytnout. Pokud se jedná o komparační metodu, která je zde hojně užívána, poznamenejme, že za nás je žádoucí přihlédnout ke zkušenostem ze zahraničí, kde již řadu let tento institut funguje. Je však potřeba k tomu přistupovat uvážlivě. Není jen jeden názorový proud, který by se linul touto problematikou. Někde se rozhodli klauzuli rebus sic stantibus zavrhnout a vydat se cestou hledání vlastního východiska. A tak nahlížení, jak by se která věc posuzovala v zahraničí, může být zrádné. Vedle toho by bylo možné se inspirovat na poli mezinárodním, kde vzorové úpravy jsou často dílem kompromisů – což by se mimochodem také rozumně nabízelo, když náš zákonodárce si za předobraz zvolil zásady UNIDROIT – to však můžeme též narazit, neboť ty primárně dopadají na mezinárodní obchodní smlouvy, kdežto občanský zákoník má regulovat i vztahy každodenní povahy, a má proto úplně jiné nároky. Provádění jakékoliv komparace je tak dle nás nesnadné, kdy jediným spolehlivým průsečíkem může být, že vliv změny okolností je potřeba zohlednit. Nakonec si ale myslíme, že jsme vybrali vhodně, když vycházíme především z poznatků polské právní vědy a tamní rozhodovací praxe. Vezměme si, že Polsko sdílelo podobný politický osud jako naše země a ke klauzuli rebus sic stantibus se od začátku nestavěli negativně, jak tomu bylo v jiných státech, ale ani ji nepřeceňují. Navíc ale také Polsko bylo jednou z prvních evropských zemí, kde byla klauzule rebus sic stantibus vzata do civilního kodexu expressis verbis. Po několika letech – přiznejme – byla sice z právního řádu vypuštěna, leč Poláci se ji po obnově demokracie a s přechodem na tržní systém rozhodli do zákona navrátit a za dobu zhruba třiceti let již mají související otázky prejudikovány a vznikla k nim řada odborných názorů, které mohou být i pro nás inspirativní. Jsme proto přesvědčeni, že jsme si vzhledem k našim reáliím nemohli pro komparaci vybrat lepší právní úpravu. Zájem o polskou úpravu však není výlučný. Je přihlíženo i k právním úpravám jiných států, které rovněž pojaly klauzuli rebus sic stantibus do zákonné podoby či s ní alespoň dlouhodobě pracují ve své judikatuře, anebo též k projektům evropského soukromého práva a zmiňovaným zásadám UNIDROIT.

V pořadí v šesté – a poslední – kapitole pojednáváme o speciální úpravě klauzule rebus sic stantibus, která je zahrnuta u jiných právních institutů jako jsou především jednotlivé typové smlouvy. Mohlo by být namítnuto, že tato kapitola nemusí stát samostatně, neboť je věnována právní úpravě de lege lata jako kapitola předchozí. Přesto jsme se rozhodli tento dělící krok učinit, abychom podtrhli pravidlo lex specialis derogat legi generali. I na tomto místě pak podáváme přehled o stávající úpravě, k čemuž přidáváme názory právní vědy. Hojně zde přitom pracujeme se závěry, jež jsou zahrnuty v nejnovější komentářové literatuře, kdy veškeré námi shromážděné informace se snažíme zde vhodně utřídit, objasnit je a dále je podrobujeme vlastní kritické analýze. Současně se zabýváme také vztahem mezi úpravou obecnou a zvláštní, kde to považujeme za žádoucí.

Věříme, že tato monografie pomůže všem, kdo budou o tuto problematiku jevit zájem.

1.

Vymezení problematiky

1.1.
Pojem a význam závazkového práva

Hovoříme-li o majetku, máme tím na mysli souhrn penězi ocenitelných aktiv náležejících určité osobě, které mohou být předměty právních poměrů. Jakožto lidé máme přirozenou potřebu vytvářet svůj majetek, neb dává nám jistotu zabezpečení do budoucna. Avšak ne vždy lze veškeré potřeby zajistit samostatně, obzvláště v tolik rozvinuté společnosti, v níž žijeme. Součinnost je běžný jev. Zpravidla se ovšem nejedná jen o přátelskou výpomoc (společenskou úsluhu), ale očekává se i adekvátní protiplnění. A právě zde spočívá hospodářský základ obligace. Pouhá lidská slušnost nebo ekonomická nutnost ovšem ještě nejsou ani zdaleka dostatečné garance, že se ono přislíbené plnění posléze také uskuteční. To může účinně zajistit pouze fungující právní řád, souhrn závazných a vynutitelných právních norem, v jejichž rámci nedochází k pouhé realizaci potenciálu mobility ekonomických statků,1 ale i vzhledem k možnosti státního donucení a současným hrozbám sankcí, které jsou nezbytnými prvky právního systému, zpětně motivuje osoby zavázané k jednání ve shodě s jejich ujednáním, a v konečném důsledku tedy i zabezpečuje fungování hospodářského systému jako celku. K povinnosti morální tím přistupuje též povinnost právní, která ji upevňuje. A tak vlivem práva se z pouhého vyřčeného příslibu – vystavěného čistě na etickém základu – v nastalém čase, který je určen pro plnění, stává nárokovatelná majetková hodnota.2

Záštitu těchto majetkových hodnot nazýváme právem závazkovým neboli obligačním a můžeme jej vymezit jako kategorickou výseč občanského, resp. širšího soukromého práva, jež je tvořeno souborem právních norem, které upravují závazky (obligatio)3 počínaje jejich vznikem, přes případnou změnu až po jejich zánik.4 Přitom samotným závazkem současná právní civilistika uváženě zamýšlí již toliko tzv. závazkový právní poměr, což je jeden z druhů občanskoprávních vztahů. Bezprostředně s tím se pojí další otázka, tedy co jsou to závazkové právní poměry. K tomu ale nalézt zcela výstižnou definici již není nasnadě.

Právní teorie, ale i text zákona si při vymezení závazkového právního poměru počíná za pomoci základních souvztažných pojmů příznačných pro obligační právo, jak je patrné z následujícího legislativního vyjádření: „Ze závazku má věřitel vůči dlužníku právo na určité plnění jako na pohledávku a dlužník má povinnost toto právo splněním dluhu uspokojit“ (§ 1721). Tyto právní poměry jsou tak per difinitionem vztahy relativní majetkové povahy, což značí, že práva a povinnosti, jakož i rozsah jejich působnosti je přirozeně omezen jen vůči konkrétním osobám (inter partes), neboť jen ony mají kooperativně ovlivňovat své majetkové sféry, ať již pozitivně či negativně.5 Předcházející úprava obč. zák. 1964 se v § 488 vyjadřovala k této problematice v zásadě shodně;6 ona legální formulace však již v té době byla považována spíše za explikaci.7 Vyjma faktu, že současný zákon je preciznější v užívání svého pojmosloví,8 nelze v tomto směru shledat žádné zlepšení. A tak zjevně nejvýstižnější zůstává římskoprávní definice, jež pojala ideu obligace jako právní pouto (iuris vinculum) mezi věřitelem (creditor) a dlužníkem (debitor): „Závazek je právní pouto, které nás svou nevyhnutelností nutí, abychom v souladu s právem našeho státu poskytli někomu nějaké plnění“.9 Zde je totiž dokonale seznatelná podstata právní úpravy závazkových právních poměrů, nikoliv aby snad obstarávala vlastnictví jistého předmětu či právo služebnosti (o to koneckonců usiluje úprava práv věcných), ale má povinného přimět, eventuálně přinutit, aby předpokládaným a vyžadovaným způsobem právně jednal [něco dal (dare), něco konal (facere) či něco nekonal (non facere), něco opomenul (omittere) či něco strpěl (pati)] neboli poskytl slíbené plnění majetkové povahy odpovídající zájmu věřitele^10,11 které je věřitel od dlužníka jakožto povinného oprávněn požadovat^12 (§ 1789), a to na základě právního důvodu. Přitom „říkáme, že plnění poskytl ten, kdo udělal, co udělat slíbil“,13 což se z hlediska ekonomického rovná realizaci sledovaného hospodářského cíle neboli v právní terminologii tzv. splnění dluhu, které lze vnímat jako typové právní jednání, in concreto projev vůle směřující způsobit – poskytnutím toho, co je dluženo – (a) zánik závazkového právního poměru, nebo (b) zánik určité z něj vyplývající povinnosti, aniž by přitom zanikl právní poměr jako takový (např. zaplacení měsíční částky nájemného). Dle obsahu konkrétního závazku, aby mohlo být realizováno splnění, navíc může být zapotřebí i spolupůsobení věřitele. Pokud by se ovšem na jeho straně naskytla překážka, poté zákon umožňuje náhradně se zprostit dluhu složením předmětu do soudní úschovy (§ 1953).

1.2.
Pojednání k vybraným základním zásadám závazkového práva

Soukromé právo je ovládáno autonomií individuální vůle. Tato zásada, vyplývající již na ústavní úrovni ze znění čl. 2. odst. 4 Ústavy a čl. 2 odst. 3 Listiny, která stanovuje, že „Každý může činit, co není zákonem zakázáno, a nikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá“, je dokreslena občanským zákoníkem v § 1 odst. 2, jenž uvádí, že „Nezakazuje-li to zákon výslovně, mohou si osoby ujednat práva a povinnosti odchylně od zákona; […]“, což je řešení, které svědčí o principiálnosti právních norem dispozitivního charakteru v rámci úpravy civilního kodexu. Občanský zákoník sice nabízí řešení, které je v něm obsaženo, ale děje se tak nenuceně; současně totiž umožňuje všem adresátům právních norem, aby si své právní poměry uspořádali podle svého, aby se každý mohl od jeho ustanovení odchýlit. „Účel občanského kodexu je umožnit i garantovat svobodné utváření soukromého života, […]“.14 Nicméně existují i kogentní právní nomy (bezpodmínečné), na nichž zákon nekompromisně trvá, a je proto nutné je zachovat, nemá-li být ujednání stiženo vadou. Krom toho je potřeba respektovat i obecné korektivy dobrých mravů, veřejného pořádku a právo týkající se postavení osob, včetně tedy práva na ochranu osobnosti (jak dále stanovuje § 1 odst. 2).

Pro soukromoprávní styk je ovšem i navzdory několika překážkám vytvořeno k uplatnění vlastní vůle velmi široké pole působnosti, v němž hlavním nástrojem je smlouva. Především prostřednictvím smlouvy se může právě autonomní vůle projevit ve své celé šíři a rozmanitosti,15 a lze proto na ní spolehlivě dokumentovat, jakou míru svobody stát přiznává jednotlivcům.16 Emancipovaná společnost samozřejmě ponechává smlouvě a smluvní svobodě^17 rozsáhlý prostor, aby si každý mohl uspořádat své privátní záležitosti dle vlastních představ. Zásadně neexistuje ani smluvní přímus, vyjma nejnutnější zákonné ingerence k ochraně veřejného zájmu anebo zvláštních zájmů jednotlivců. To znamená, že je zpravidla ponecháno jen na vůli jednotlivých osob, jejich iniciativě, volbě a preferencích, zda se rozhodnou vstoupit do soukromoprávních poměrů a jak si konkrétně upraví svá oprávnění a povinnosti, eventuálně i sankce za jejich nesplnění, neboť z prosté logiky jedině ony je mohou nejlépe přizpůsobit svým ekonomickým či jiným potřebám a zájmům. Zákon vystupuje subsidiárně jen tam, kde modifikovaná ujednání nejsou mezi stranami možná nebo žádoucí. Teprve tehdy zavádí pravidlo chování. Jakmile si strany ovšem ujednají vlastní normy, ke kterým se rozhodnou přistoupit, stávají se pro ně závazné. V této souvislosti se mnohdy cituje výňatek z původního čl. 1134 francouzského Code civil (1804): „Smlouvy, které vznikly v souladu se zákonem, mají sílu zákona pro ty, kdo je uzavřeli“.18 Významově obdobnou formulaci nalezneme i v tuzemském občanském zákoníku, konkrétně v § 1759 jeho první větě: „Smlouva strany zavazuje“. Bezprostředním zdrojem subjektivních práv a povinností může být tedy pro účastníky právního poměru i smlouva (lex contractus), přičemž vůči jiným osobám, jež nejsou řazeny mezi smluvní strany, může působit pouze v konkrétních případech stanovených zákonem (§ 1759 věta třetí).

Svoboda tvorby a výběru určitých pravidel doprovázená současně povinností se takto svobodně přijatým pravidlům podřídit vyjadřuje zásadu všeobecné závaznosti smluv, známou jako pacta sunt servanda, zdůrazňující, že jednou dané sliby, zejména však uzavřené smlouvy mají být dodrženy [§ 3 odst. 2 písm. d)], a to i za předpokladu, že se splnění pro některou stranu stalo nevýhodné.19 Každý musí o své soukromoprávní záležitosti řádně pečovat (zásada vigilantibus iura), především pokud má možnost upravit si svá práva a povinnosti pro sebe vyhovujícím způsobem, eventuálně se přidržet znění zákona. Pokud si strany odsouhlasí určitý obsah smlouvy, poté je zde presumována patřičná míra prevence. Vyjde-li dodatečně najevo, že právní poměr je nastaven pro jednu stranu nepříznivě, zpravidla není možné jí pro vlastní kontraktační nedbalost poskytnout právní ochranu. „Smlouvou projevují strany vůli zřídit mezi sebou závazek a řídit se obsahem smlouvy“ (§ 1724 odst. 1). Jestliže přesto smlouva nebude dodržena, zejména kvůli nesplnění anebo nenáležitému plnění povinnosti ze smlouvy, poté ten, kdo smlouvu porušil, musí nést patřičnou formu a míru právem předvídané odpovědnosti. Má-li takové jednání navíc za následek vznik škody, může se protistrana domáhat její náhrady včetně ušlého zisku, nesvědčí-li pro tento případ škůdci liberační důvod. Pokud se škoda projeví i ve sféře třetí osoby, které mělo splnění povinnosti zjevně sloužit, má rovněž nárok na její odčinění i tato persona (§ 2913).20 Pacta sunt servanda zcela evidentně přispívá k posílení právní jistoty v rámci právních poměrů ze smlouvy, svým generálním významem se ovšem jedná o výchozí princip k uspořádání celé společnosti. Teoreticky je proto možné tuto zásadu považovat za axiom pro celý právní řád.21 De lege lata tak představuje podstatu pro dodržování veškerých právních povinností.

Přestože princip autonomie individuální vůle infiltruje do smluvního práva zásadním způsobem, je jasně patrné, že se tato maxima neobejde bez konsenzu. Lze sice zavázat sám sebe nějakou povinností, nicméně takovýto projev je bez právních účinků, pokud jej oprávněný určitou formou nepřijme. Tento požadavek je propojen se zásadou rovnosti hmotněprávního postavení, která v prvé řadě znamená, že v soukromoprávním styku žádná osoba nemůže jednostranně mocensky určit jiné osobě její postavení, tj. založit její oprávnění nebo povinnosti. Jedině společně mohou kontrahenti svými vzájemnými shodnými projevy vůle (konsenzem) mezi sebou vytvořit vlastní závazný systém, kterým budou vázáni stejně tak jako zákonem. Smlouvu, jež byla uzavřena, nelze kdykoliv a z jakýchkoliv důvodů modifikovat či odmítnout, neboť by tím značně trpěla právní jistota.22 Z prosté jazykové interpretace ovšem zase nemůžeme dovozovat, že smlouva pod záštitou principu pacta sunt servanda by měla být v každém případě zcela nezměnitelná a nezrušitelná. Tak tomu nebývalo a zejména v dnešní dynamické společnosti ani být nemůže. Mnohdy totiž v průběhu trvání smlouvy nastávají i skutečnosti, na které lze adekvátně zareagovat jedině těmito způsoby, a proto existují i případy, kdy je nutné připustit zásah do striktní zásady pacta sunt servanda.23 Smlouvu lze tedy změnit nebo zrušit se souhlasem všech stran, nebo na základě výslovné zákonné úpravy (§ 1759 věta druhá). Tím se však nemá docílit oslabení jejího významu, neboť svými právními důsledky má princip pacta sunt servanda pro bezpečnost právního styku nezastupitelnou hodnotu. Jedná se o výjimky z pravidla, které není možno svévolně rozšířit.24 Na to tematicky navazuje další princip zvaný rebus sic stantibus, jenž má své uplatnění v souvislosti se změnami okolností, které jsou předpokladem k prosazení některých těchto odchylek, neboť smlouvy jsou závazné pod podmínkou, že původní rozhodné okolnosti zůstanou, jak jsou.25

Pro naši potřebu dodejme, že zásada rovného postavení osob v soukromoprávním styku rovněž vyjadřuje, že nikdo nemůže samostatně na jiném vynucovat výkon práv nebo plnění povinností (nemo iudex in causa sua). Nastane-li kolize mezi kontrahenty, nezbývá než nalézt společně řešení, kterým si danou záležitost vzájemně upraví, nebo se případně obrátit na orgán pravomocný k rozhodnutí nastalého sporu, kterým je zpravidla nezávislý a nestranný soud, jenž účastníkům garantuje rovné zacházení (§ 18 odst. 1 o. s. ř. provádějící čl. 96. odst. 1 Ústavy a čl. 36 Listiny). Právní ochranu ovšem požívají pouze ti, kdož nad svými právy bdí. Zde se opět promítá zásada vigilantibus iura, poněvadž je plně v kompetenci oprávněného, aby si své právní záležitosti ohlídal. Pokud dojde k porušení smlouvy, záleží výlučně na účastníkovi, aby začal bránit vlastní práva dříve, než se promlčí nebo prekludují a tím sejde z jeho nároku.

1.3.
Změna okolností v rámci závazkového práva

1.3.1.
Pojem změny okolností

Se závazností úzce souvisí problematika tzv. změny okolností^26, neboť se jedná o jeden z případů, při nichž soudobé právo výslovně připouští výrazné zásahy do zásady pacta sunt servanda (srov. § 1759). Netřeba proto zvlášť zdůrazňovat, že předmět našeho zkoumání je dosti významný, bohužel však českou právní naukou velmi opomíjený, a to i přestože se z hlediska teoretického zkoumání jedná o oblast nesporně zajímavou. Považujeme proto za nutné, i v návaznosti na náš další výklad, věnovat nejdříve alespoň krátkou pozornost jazykové sémantice ústředního pojmu.

Vymezme si nejprve tedy, čemu lze rozumět slovem „okolnosti“. V obecném jazykovém významu se jedná o soubor vztahových jednotlivostí, které nějakým způsobem provázejí, ovlivňují, popř. podmiňují určité jednání (chování) nebo jiný děj. Přidržíme-li se prostého smyslu tohoto vyjádření, jež bychom konkretizovali na obligace, je nutné dát za pravdu Kandovi, který „okolnosti“ ztotožnil s „objektivními skutečnostmi, v rámci nichž vzniká kauza jakožto ekonomický důvod vzniku závazkového právního vztahu“.27 Z předchozího je tedy jasně patrné, že nemůžeme zaměňovat okolnosti s kauzou závazku, neboť okolnosti v relaci ke kauze toliko podmiňují její formování neboli existují-li pro to vhodné předpoklady, dochází k utváření kauzy, tj. ekonomického důvodu lidského chování. K tomu, aby se ovšem kauza dále přetransformovala také v ekonomický cíl, jehož je zamýšleno dosáhnout, musí tedy ke kauze přistoupit coby subjektivní činitel i konkrétní myšlenková operace, tzn. volní rozhodnutí, které vychází z představ o reálnosti dosažení tohoto cíle, kdy tyto představy mají svůj podklad, shodně jako kauza, v oněch stávajících „obecných objektivních skutečnostech“.28 Jak z uvedeného zřejmě vyplývá, svou roli zde sehrává i analýza potenciálu proveditelnosti, pro niž jsou východiskem k vytvoření jisté představy právě rozebrané „okolnosti“. Smlouva, která by zavazovala k plnění od počátku nemožnému, by nezpůsobovala sledované právní následky, neboť by byla absolutně neplatná (§ 588). V případě, že by se však snad kdokoliv zavázal k plnění, které by nesprávně předem považoval za neuskutečnitelné, bylo by možné dovozovat absenci vážné vůle, a tedy považovat toto počínání za zdánlivé právní jednání, k němuž se ani nepřihlíží, neboť bylo učiněno v žertu, nebo je simulované (§ 552), popř. by mohlo být neplatné, pokud by bylo založeno na právně relevantním omylu (§ 583); jinak se ale k vnitřním výhradám zpravidla nepřihlíží. Pakliže je ovšem cíl subjektivně správně vyhodnocen v souladu s objektivními reáliemi jako uskutečnitelný, lze se platně zavázat. Přitom v nastalém čase realizace nemusí existovat tytéž okolnosti, na jejichž základě byl tento cíl vytvořen. Uzavřením smlouvy se vzešlé právní poměry nestávají hibernujícími, chráněné tak vůči okolnímu světu, ale jsou nadále svázány se svým objektivním činitelem, který se však posléze může ubírat dříve nepředpokládaným směrem a odchylovat od vytyčeného kurzu i onen závazek, s čímž bude upadat možnost naplnění zamýšleného cíle. A v tomto také spočívá zkoumaná problematika. Dosažení sledovaného cíle závazku totiž zpravidla předpokládá, že v době realizace budou panovat poměry obdobné těm, které zde byly při vzniku závazku nebo které se očekávaly. S přechodem pro závazek průvodních okolností z jednoho stavu do druhého, kde tedy posléze jsou okolnosti jiné, než byly původně, neboť prošly určitým vývojem, může ale docházet ke ztížení nebo leckdy i znemožnění plnění, pročež cíl závazku již není možné uskutečnit, a to právě z důvodu změny okolností.

1.3.2.
Závaznost při změně okolností

Existuje celá řada velice závažných důvodů, proč je nutné lpět na dodržování smluv. Každý z nich představuje díl pomyslné konstrukce řehole pacta sunt servanda, kterou ve svém souhrnu povznáší na pozice majestátné zásady závazkového práva. Nicméně bez současné existence účinného nastavení stimulačních právních mechanismů, kdy právní řád důsledně napomáhá různými svými prostředky k realizaci plnění, jednalo by se o zásadu pofiderního významu. Svou zjevnou infiltrací do právní úpravy civilního deliktu je to právě také smlouva, která s sebou prvořadě obnášela větší míru zodpovědnosti, když při porušení smluvní povinnosti se uplatňuje objektivní míra odpovědnosti (srov. § 2895 a § 2913). Při současném zakotvení preventivních i sankčních institutů je zajištěna nezbytná stabilita závazků a objektivní právo se tak patřičně přičiňuje, aby závazkové povinnosti byly splněny (soluce) – což je také optimální výsledek jejich trvání, který způsobuje zánik obligace cum satisfactione creditoris. To je ovšem zcela bez významu, pokud žádný z účastníků nebude projevovat v tomto směru další potřebný zájem, nebo dokonce bude splnění dluhu úmyslně mařit. Realizace plnění není záležitost samozřejmá, ale je nutné pro to řádně a včas uskutečnit ze závazku vyplývající povinnosti.29 To však ale nezbytně mnohdy předpokládá, že se relevantní okolnosti budou utvářet předvídaným způsobem. V ideálních případech by se měly předpokládané a reálné okolnosti sobě rovnat, neboť jejich odchylky se mohou neblaze projevit tím způsobem, že znemožní nebo alespoň znesnadní provedení sledovaného záměru. Totiž život nás mnohokrát staví do situací, které jsme si dříve nebyli schopni ani představit, ne jinak tomu může být při trvání právního poměru. Uzavřením smlouvy se nelze distancovat od okolního světa a nadále existovat na něm zcela nezávisle. I přestože valná většina obligací vskutku dojde k naplnění svého cíle bez jakékoliv komplikace, leckdy se naskytne překážka bránící, ba dokonce i znemožňující uskutečnění primárního záměru znamenající výskyt poruchy ve vývoji okolností, které mohou být častokrát i defektem jejich dynamiky, jež pro ně může být příznačná. Rizika spojená s projevením nežádoucích jevů jsou vždy přítomna, což je neodstranitelný fakt, a tudíž předpoklady splnění jsou v každém případě de facto hypotetické a jako takové je musíme vnímat.

Vzít, či nevzít normativně v úvahu změnu okolností a připustit její vliv na závazkové právní poměry je jednou z nejvíce kontroverzních otázek obligačního práva. Juristická disciplína se tímto tématem v různé míře zabývá již od časů římského práva, kdy s rozvojem obchodu, jenž pozvolna nabýval světového významu, se podmínky k realizaci závazkové povinnosti stávaly simultánně stále více nejisté. Smluvní strany začaly být častěji a intenzivněji vystavovány novým okolnostem – oproti stavu v době uzavření smlouvy a vlastnímu očekávání. Musely tak řešit problémy, jež nepředpokládaly. Právní věda byla tímto přirozeně nucena se zabývat jak samotným jevem změny okolností, jejími příčinami, povahou a obsahem na jedné straně, tak právní klasifikací jejich dopadů na právní poměry na straně druhé a klást si přitom otázky, zda může mít vliv na právní poměry, především na povinnost split dluh, zda lze i navzdory změněným okolnostem plnit převzaté povinnosti a v kladném případě za jakých podmínek, a pokud plnit nelze, jaké právní důsledky se vážou k tomuto stavu. Zcela evidentně se jedná o velice spletitý předmět zájmu, ačkoliv se celá problematika ve svém základu omezuje na prostou otázku – do jaké míry, příp. jakým způsobem, je zapotřebí činit výjimky ze zásady pacta sunt servanda ve prospěch působení zásady rebus sic stantibus,30 aby byla zachována podstata právního styku. Přitom si nelze vystačit jen s pouhou právní argumentací, ale je nutné zavítat i do oblasti etiky, zvážit ekonomické aspekty a mnohé další.

Strany totiž zpravidla uzavírají smlouvu za prostého předpokladu, že skutečnosti, které byly rozhodné v době utváření vlastního závazku, budou po celou dobu trvání obligace neměnné, resp. se budou vyvíjet předvídaným způsobem, tudíž se nenaskytne žádná překážka bránící naplnit zásadu pacta sunt servanda. Tak tomu ale ne vždy bývá. Vskutku kdykoliv mohou nastat změny projevující se ve vztahu k závazku v jeho vnější (tj. mimo vlastní smluvní poměr), ale i vnitřní rovině (tj. mezi kontrahenty). Specifickou kategorii nicméně představují vztahy vyznačujících se distantia temporis mezi vznikem a realizací závazku, což se v praxi povětšinou týká dlouhodobých kontraktů, které jsou o to více vystaveny dynamismu i jiných skutečností, nemajících mnohdy ani původ v subjektech či povaze vlastního právního poměru. Především v těchto případech se tak potvrzuje významnost posouzení dopadu změn okolností. V rozhodné době plnění povinností totiž mohly již projít tak radikální proměnou, že splnění je značně komplikované, ba i přímo nemožné, čímž ohrožuje jednu ze stran závažnou hospodářskou ztrátou, která může být dokonce likvidačního charakteru.

Nicméně smluvní závazky jsou výsledkem konsenzuálních projevů svobodné vůle jeho účastníků, a proto vytváří-li se kontrakt, který není jen ad momentum, měla by být rizika možných změn předem náležitě posouzena a případně promítnuta v jejich obsahu. Občanský zákoník přiznává každému svobodu tvorby vlastních pravidel, ovšem doprovázenou prostou povinností se těmto přijatým pravidlům podřídit. Obligace není jen poměrem právním, je také vztahem zbudovaným na pocitu prosté lidské důvěry jedné strany ve vůli a schopnosti druhé strany dojít naplnění očekávaného záměru (credere neboli věřit). Jednou daný slib plnění vzbuzuje důvodné očekávání, kterému oprávněný přizpůsobuje budoucí plány. Pakliže nenastane realizace, může to mít negativní důsledky nikoliv jen v majetkové sféře oprávněného (srov. § 2913 odst. 1). Právo proto lpí na dodržování závazků. Prostřednictvím § 1759 ve větě první to zákon stvrzuje slovy: „Smlouva strany zavazuje“, což je normativní vyjádření výše citované řehole pacta sunt servanda.

Mohlo by se tedy zdát, že jakákoliv změna okolností má jít patrně na vrub strany tímto jevem zatížené, neboť ke své újmě nedomyslela veškeré možné komplikace, ačkoliv tak mohla včas učinit v rámci kontraktačního procesu. To by tedy znamenalo, že dlužník musí nekompromisně splnit dluh na svůj náklad a nebezpečí řádně a včas (§ 1908 odst. 2), a pokud by tak neučinil, musel by bezvýhradně čelit právním následkům s tím spojených. Uvažme případ, že ve smlouvě byly například sjednány úroky z prodlení a zároveň zanikl individuálně určený předmět závazku (např. umělecké dílo zhotovené již zesnulým autorem), poté by povinný byl nucen do konce svého života vyplácet protistraně tyto úroky, protože již nikdy nebude existovat ani potencionální možnost, aby mohl být uskutečněn primární záměr. Takové striktní pojetí zásady pacta sunt servanda by představovalo hororový scénář, poněvadž postupnými kroky by vedl až k ekonomické likvidaci dané osoby. Přitom je navíc zákonem chráněna původní vůle kontrahentů, kdy věřiteli nelze vnucovat bez dalšího přijmout něco jiného, než přísluší k jeho pohledávce, pokud se na tom neshodnou smluvní strany, a dlužník nemůže být nucen poskytnout něco jiného, než je dlužen (§ 1910). Rovněž tak by zase v jiné situaci mohl být změnou okolností negativně postihnut také věřitel.

Princip pacta sunt servanda je tak sice pro právní styk nejobecnější zárukou stability právních poměrů, nicméně již jen pouhý vrozený cit pro spravedlnost nám zřetelně prozrazuje, že je naprosto nezbytné přiřknout určitým změnám okolností jistou právní relevanci. Striktní pojetí uvedené zásady by bylo absurdní, neboť by jen nepřiměřeně trestalo stranu takto znevýhodněnou, ačkoliv třeba na jejím místě by si nikdo nemohl počínat lépe, obzvláště jednalo-li by se o naprosto neobvyklé situace, dalece přesahující svým významem nároky kladené na osobu § 4 odst. 1, nebo dokonce § 5 odst. 1. Evidentně tedy ne vždy musí být splnění závazku náležitým východiskem. Zákon proto musí za těchto předpokladů připustit oslabení uvedené zásady ve prospěch jiných adekvátních řešení, čímž pozitivní právo reflektuje i hospodářskou a sociální podstatu běžného života.31

1.3.3.
Podstata a smysl zásady rebus sic stantibus

Bezvýjimečné uplatňování požadavku právní závaznosti by znamenalo, že naprosto jakákoliv změna okolností by musela zůstat z hlediska dalšího trvání závazku zcela bez povšimnutí, ačkoliv mohla svými dopady zásadně ovlivnit obsah právního poměru. To by kladlo neúměrné nároky na předsmluvní jednání kontrahentů, kteří by své úvahy museli vést až k ujednáním ad absurdum o kdejaké záležitosti, jen aby nebyli vázání k plnění, které by z důvodu změny okolností bylo proti rozumu, a i přesto by nebyli nikdy schopni domyslet veškeré z nich. Soudobé právní řády již nemohou netečně lpět na striktním dodržování zásady pacta sunt servanda, ale je nutné ji posuzovat měřítkem racionálnosti, aby i v takovýchto nevšedních situacích byla zajištěna bezpečnost právního styku. Řešení je výsledkem kompromisu mezi principy pacta sunt servanda a rebus sic stantibus. Ten nám vyjadřuje obecné pravidlo, že smlouvy jsou závazné jen potud, pokud nenastane změna okolností, za nichž byly uzavřeny (klauzule rebus sic stantibus). Tímto ústupkem jsou účastníci zproštěni neúměrné zátěže, jež by jinak byla spojena s přísnou závazností smluv. Kontrahenti tedy vstupují do závazku s imanentní implicitně vyjádřenou podmínkou, že k původním předpokladům, z nichž vycházeli, a s přihlédnutím k očekávanému vývoji událostí nepřistoupí dodatečná okolnost, která by nějakým způsobem změnila stávající situaci čili výchozí rozhodné okolnosti zůstanou ve své dřívější podobě. Má se zde za to, že konsenzus účastníků se vztahuje toliko k původním a dále předpokládaným okolnostem, kdy v případě jejich přetvoření je nutné z nastalé situace dát prostor jiným adekvátním řešením než právě soluci.

Zásadu rebus sic stantibus tedy nelze vnímat jako paradox, anebo dokonce popírání principu pacta sunt servanda, nýbrž jako jeho významný dovětek.32 Dodržování smluv totiž stále zůstává nezbytnou součástí právní kultury. Dlužník je i nadále povinen plnit v souladu s obsahem svého závazku. Tato povinnost je mu ovšem přiřknuta s prostou podmínkou, že nenastane změna rozhodných okolností existujících v okamžiku vzniku závazku. Pakliže je ale vývoj událostí odlišný, obsahuje občanský zákoník pro tyto případy určitá východiska, jejichž konstrukcí se snaží účastníky právního poměru vyvázat ze svízelné situace, tak aby bylo nakonec dosaženo správného výsledku. Jedná se tedy o doplněk zásady pacta sunt servanda, který je příhodný v dynamickém světě tržní ekonomiky.33

1.3.4.
Právní klasifikace následků změn okolností

Se zásadou rebus sic stantibus je nicméně nutné zacházet velice uvážlivě a jen v nezbytné míře. Nikoliv totiž každá změna okolností může mít vliv na trvání závazku, neboť zejména u dlouhodobějších smluv bude k určitým zvratům docházet téměř vždy, čímž by zcela ztratil na významu princip právní jistoty. Vždy musí být nastavení vyváženo ve prospěch zásady pacta sunt servanda. Pakliže se přece jen stane ujednané plnění poněkud obtížnější, kupříkladu z finančního hlediska, nemění to nic na smluvní povinnosti (srov. § 1764), ačkoliv pro jednu stranu bude realizace fakticky třeba méně prospěšná. Máme zde na mysli například zanedbatelné cenové výkyvy, čímž se může nepatrně prodražit plnění jedné či druhé straně – lze hovořit o bagatelních dopadech změn okolností na poměry stran, které ze zákona nemají žádné relevantní následky. Závaznost stran smlouvou sice není a nemůže být bezvýjimečná, je ale nutné mít stále na paměti, že význam závazkového práva spočívá primárně ve splnění, resp. plnění kontraktu ve znění odsouhlaseném všemi smluvními stranami, kdy jakékoliv jiné řešení neopírající se o jejich konsenzus je výjimka. Nepřímo je tak zdůrazněna vedoucí role zásady pacta sunt servanda. Má-li být tedy právní úprava benevolentní, musí se jednat o mimořádné změny okolností s kvalifikovanými dopady na poměry stran. Pouze s takovými může zákon spojovat právní důsledky, přičemž jejich uplatnění se liší dle vzniklé situace, jež může být právně klasifikována různě, a to v závislosti na míře nastalé obtížnosti realizace. Občanský zákoník dle uvedeného kritéria rozlišuje podle skutkových okolností mezi případy, kdy došlo buď ke (a) znemožnění plnění, anebo se (b) takové plnění zkomplikovalo.34

Ad (a) hovoříme o „dodatečné či následné nemožnosti plnění“ dle § 2006 až 2008, která dopadá na situace, kdy po vzniku závazku se naskytne změna okolností intenzity tak podstatné, že již nebude fakticky možné splnit dluh vůbec. Určující pro její aplikaci je, že plnění je reálně uskutečnitelné v čase uzavření smlouvy a nemožným se stane ještě před tím, než nastane okamžik jejího splnění. Bylo-li totiž plnění nemožné již v momentě vzniku smlouvy, jednalo by se o počáteční nemožnost plnění, s níž se pojí odlišné právní důsledky (§ 580 odst. 2). Základní otázkou tedy je, kdy je plnění skutečně nemožné, nikoliv snad v jaké době je tato okolnost zjištěna (pozn.: nadále již jen o následné nemožnosti plnění). Občanský zákoník přitom normuje, že za nemožné se nepovažuje plnění, které lze uskutečnit za ztížených podmínek, s většími náklady, s pomocí jiné osoby anebo až po sjednaném čase, tj. v době prodlení, z čehož logicky vyplývá, že nemožnost musí být trvalé povahy. Z této negativní definice jasně vyplývá, že aplikace rozebíraného institutu přichází v úvahu jenom za zcela výjimečných okolností. Zároveň také platí, že nemožnost plnění nepřichází v úvahu u věcí určených druhově (genera perire non censentur), pokud se však nejedná o genus clausum.35 V rámci tohoto institutu přitom rozlišujeme (i) nemožnost objektivní, tj. nikdo nemůže plnit – je absolutní, dále (ii) nemožnost subjektivní, tj. někdo by plnit mohl, ale je vyloučeno, aby to byla osoba zavázaná (např. z důvodu trvale zhoršeného zdravotního stavu dlužníka). Na případy subjektivního typu právní úprava § 2006 až 2008 zásadně nedopadá, neboť dlužník může stále zajistit uskutečnění své povinnosti prostřednictvím jiné osoby – strany si ovšem mohou ve smlouvě ujednat jinak. Výjimkou pak je, pakliže se jedná o plnění vázané na osobní vlastnosti dlužníka (srov. § 1936 odst. 1). V neposlední řadě pak lze vzpomenout (iii) nemožnost právní, kdy změna právní úpravy učiní mezi stranami ujednané plnění zakázaným nebo je dovolenost vázána na splnění předpokladů, kterým nelze v jejich postavení dostát.

Pro ad (b) se v naší předrekodifikační právní literatuře prosazovaly nejčastěji termíny jako „hospodářská či ekonomická nemožnost“ anebo „nedostižnost plnění“, které se nejeví jako přesné, či příhodněji „nadobligační námaha“. Tento institut zčásti obsahově navazuje na subjektivní nemožnost popsanou výše, neboť plnění sice zůstává objektivně možné, ovšem dlužník byl posléze nastalou skutečností z hospodářského hlediska podstatně zatížen. Ve srovnání s dodatečnou nemožností plnění tak tato úprava směřuje na případy méně závažné, neboť splnění závazku zůstává proveditelné. Přesto, se zřetelem k vymezeným předpokladům v § 1765, je jasně patrné, že i nadobligační námaha má být ultimativním prostředkem použitelným pouze v krajních případech, kdy změna okolností s sebou obnáší zvlášť závažné dopady do obsahu závazku a významným způsobem tak zasahuje do postavení stran, čímž vyvolává následky, které dotčené straně nelze přičítat. Tento institut je v současné právní úpravě obecně upraven v občanském zákoníku pod titulem „Změna okolností“ v § 1764 až 1766. Nadpis rubriky byl zřejmě inspirován PECL, který čl. 6:111 uvádí jako „Change of Circumstances“. S ohledem na výše uvedené se však dle našeho názoru jedná o nešťastně zvolené označení, jelikož evokuje smýšlení, že změna okolností se patrně bez dalšího rovná nadobligační námaha. Tak tomu ale ve skutečnosti není, neboť nadobligační námaha nepředstavuje přímo změnu, nýbrž právě jeden z možných způsobů právní klasifikace ze změny okolností vzniklé situace, stejně tak jako i dodatečná nemožnost plnění. Mnohem jednodušeji bychom snad mohli říct, že nadobligační námaha a následná nemožnost plnění jsou právními následky změny okolností, s nimiž se snoubí přiměřené právní důsledky, popsané níže. Lze nicméně očekávat, že v praxi se spíše budeme s tímto nešvarem běžně setkávat, poněvadž právní civilistika uvykla vykládat o nemožnosti plnění izolovaně^36 (zřejmě i kvůli dřívější absenci nadobligační námahy v textu zákona). V každém případě, alespoň dle nás, by bylo mnohem vhodnější buďto uvést právní úpravu právě pod slovy „nadobligační námaha“, které vystihují podstatu tohoto institutu, nebo převzít nadpis, jenž uvádí buď DCFR, tj. „Variation or termination by court on a change of circumstances“, čímž by se poukázalo na právní důsledky, pro něž se liší od následné nemožnosti plnění, nebo ECC, tedy „Re-negotiation of contract“, která je s tímto institutem dle zákona přednostně spojena.

1.3.5.
Právní důsledky změn okolností

Závazky, do nichž se účastníci rozhodli vstoupit, nemohou být libovolně a z jakéhokoliv důvodu bez souhlasu všech stran změněny či zrušeny, ale zákon (popř. také sama smlouva nebo dodatečná dohoda) musí stanovit určité důvody, na jejichž základě je možné původní obsah změnit anebo se z něj a jeho následků vyvázat (§ 1759 věta druhá). K takovým zákonným důvodům mimo jiné samozřejmě patří právě i výše popsaná následná nemožnost plnění a nadobligační námaha, které lze proto společně označit za výjimky ze zásady pacta sunt servanda a jsou uplatnitelné jako právní reakce na nově vzniklou situaci vyvolanou změnou okolností. Avšak pro aplikaci konkrétního východiska vyplývajícího z jednoho či druhého uvedeného institutu je velice důležité náležitě posoudit stupeň nastalé obtížnosti plnění, jelikož s každým z nich se pojí jiná konstrukce právních důsledků (lze předpokládat, že v praxi nebude vždy zcela zřejmé, zda jednotlivé následky mají být právně klasifikovány jako případy vyhovující pro aplikaci ustanovení o následné nemožnosti plnění nebo nadobligační námaze).

Logicky, z povahy věci, nemůže být s následnou nemožností plnění spojen jiný právní důsledek, než je zánik závazku, tedy nikoliv jen konkrétní povinnosti dlužníka k plnění, ale celého právního poměru, jehož obsahem je tato povinnost součástí (§ 2006 odst. 1 věta první). V případě nemožnosti pouhé části plnění zanikne závazek v celém rozsahu, jestliže z povahy obligace nebo účelu smlouvy, jenž byl stranám při uzavření smlouvy znám, vyplývá, že plnění zbytku nemá pro věřitele význam. Není-li tomu tak, zaniká závazek jen v této části (§ 2007). Tyto skutečnosti přitom nastávají přímo ex lege, ne až po splnění notifikační povinnosti. Neoznámení nastalé nemožnosti plnění však nemusí zůstat bez významu. Dle § 2008 je dlužník povinen zpravit věřitele, že se splnění dluhu stalo nemožným, a to bez zbytečného odkladu poté, co se o tom dozvěděl nebo dozvědět musel. Pokud tak neučiní, nahradí věřiteli škodu vzniklou tím, že nebyl včas vyrozuměn. Povinnost nahradit škodu vznikne dlužníkovi rovněž u zaviněné nemožnosti plnění. V případě nemožnosti jednoho z více volitelných plnění způsobené tím, kdo neměl právo volby, může druhá strana ke všemu od smlouvy odstoupit ohledně zbylé alternativy (§ 1927 odst. 2). Krom těchto sankčních právních důsledků se mohou účastníci případně také domáhat vydání bezdůvodného obohacení.

Oproti tomu u nadobligační námahy nemusí nutně bez dalšího docházet k zániku závazku, neboť změna okolností zde způsobuje mezi stranami (toliko) nepoměr – kvůli zvýšení nákladů nebo snížení na hodnotě předmětu plnění – který lze řešit i jinými způsoby. Nejschůdnějším řešením samozřejmě vždy zůstává vzájemná dohoda stran. Těžko lze ovšem spoléhat, že dotčený nalezne u druhé strany patřičné porozumění, neb zpravidla každý sleduje jen své výlučné zájmy. Pakliže by se ovšem jednalo o jediné možné východisko, jakákoliv další případná vyjednávání by mohla být čistě jen v režii zvůle jedné strany, která by ze své pozice byla schopna si vymínit leda další nepřiměřené podmínky. Přirozeně tak musí existovat i sofistikovanější způsob, jak se s neúnosně tíživou situací vypořádat. Žádný právní důsledek však nenastává přímo ex lege, ale dotčená strana se musí nejprve nezbytně obrátit na protistranu s tím, že je nadobligačně zatížena, a domáhat se vůči ní obnovení jednání o smlouvě. Přitom se strany samozřejmě mohou také dohodnout na zrušení závazku. Teprve následně, neupraví-li strany samy dodatečně svůj právní poměr stižený změnou okolností v přiměřené lhůtě, připouští stávající právní úprava, aby se kterákoliv z nich domáhala adaptace smlouvy u soudu. Soudu je nicméně také svěřena pravomoc rozhodnout o zrušení závazku ke dni a za podmínek jím určených (§ 1766 odst. 1).

1.3.6.
Klauzule rebus sic stantibus

Avšak jaký je při tom všem vztah popsaných institutů ke klauzuli rebus sic stantibus (dále také jen jako „klauzule“)? Jak bylo v textu již naznačeno, klauzule je výhrada, kterou strany vkládají do smlouvy, byť třeba mlčky, že pokud nastane požadovaná změna okolností, může strana z toho vyvodit právní důsledky, které jsme popsali.

Za velice nevhodné tedy považujeme výše uvedené vyjádření B. Havla, který nemožnost plnění vysvětluje jako derivát klauzule rebus sic stantibus.37 Pokud je následná nemožnost plnění něčeho derivátem, ve smyslu toho, co se tomuto výrazu normálně připisuje, tak jedině samotné změny okolností. Sama klauzule přece jen nemožnost plnění nijak nezpůsobuje. Klauzuli rebus sic stantibus si můžeme jednoduše představit pouze jako jednotlivé smluvní ustanovení, které doléhá na podobné situace, a buďto se uplatní (využije), anebo ne.

Avšak je vhodné B. Havla vyzdvihnout za to, že uvažuje o nemožnosti plnění v souvislosti s klauzulí rebus sic stantibus, neboť to je v dnešní době spíše ojedinělý námět, jak tento právní institut vnímat. Věc se má totiž tak, že zatímco následná nemožnost plnění je ve své podstatě již dlouhá léta obecně přijímána a zpravidla nachází výslovné legislativní zakotvení v civilních kodexech a právní důsledky jsou zcela jednoznačné, ke všemu nastávající ex lege, tak ale toto nemůžeme ani zdaleka prohlásit o nadobligační námaze. Proto také právní civilistika uvykla si vykládat o následné nemožnosti plnění bez zřetele ke klauzuli rebus sic stantibus, jejíž význam je podstatně snížen, protože zde dochází k zániku závazku ex lege, a není tedy tento důsledek vázán na předchozí oznámení ze strany osoby, která byla událostí stižena. V každém případě necítí se potřeba tuto tématiku spojovat s klauzulí coby jakýmsi implicitním ujednáním obsaženým ve smlouvě, když vše za strany smlouvy řeší zákon. Jinak by tomu nejspíše bylo, pokud by tato úprava v zákoně chyběla.

A tak v soudobém pojetí, uvažuje-li se o klauzuli rebus sic stantibus, poukazuje se tím pouze na nadobligační námahu, nikoliv již na nemožnost plnění, byť teoretický základ mají do jisté míry společný. Stejně tomu bude i v navazujícím pojednání, kdy, zatímco následná nemožnost plnění je poměrně dobře a bohatě u nás rozpracovaná, nadobligační námaha je ve spojitosti se závazky stále málo prozkoumaná, a tedy je žádoucí se jí věnovat samostatně.

2.

Vznik a vývoj konceptu klauzule rebus sic stantibus

Již předem můžeme prohlásit, že v antickém římském právu byla myšlenka o vlivu změny okolností na trvání závazku takřka neznámá. Jak ovšem poukazuje Kanda, přihlédneme-li k ekonomickým poměrům, které v té době musely panovat, její rozvedení v juristické disciplíně nebylo nezbytné, neboť se vesměs vždy jednalo o smlouvy krátkodobé a místně určené, a přirozeně zde proto neexistoval ani přímý zájem na právním vyjádření clausule rebus sic stantibus.38 Je ovšem nutné rovněž poznamenat, že pro klasické římské právo byla stabilita kontraktů jedním ze základních principů smluvního práva a jiné řešení ve prospěch maximy rebus sic stantibus by jen odporovalo vymezení římskoprávní obligace jako “iuris vinculum, quo necessitate adstringimur alicuius solvendae rei, secundum nostrae civitatis iura”, ba i celkové stavbě římského práva obligačního. Staří Římané původně ani nepřijímali koncepci následné nemožnosti plnění, což se dnes zdá být jako samozřejmost, a spíše byla dávána přednost aplikaci pravidel o porušení obligace, byť byla způsobena nemožností nezaviněnou.39 To jen dotváří obraz, jak přísně byla v dané době posuzována smlouva. Jistě to má souvislost s tím, že nejstarší právo bylo těsně přimknuto k náboženským představám. Postupem času se právo sice přetvořilo v ryze světskou disciplíno, nicméně sakrální charakter nadlouho zůstal.40 Až teprve v justiniánské kompilaci z první poloviny 6. století n. l. se poprvé objevují některá kazuisticky formulovaná ustanovení, v nichž lze spatřovat jednotlivé skutkové podstaty, které jsou právním základem k postupnému vytvoření klauzule.41

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Clausula rebus sic stantibus v závazkovém právu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.