This translation has been published with the financial support of NORLA, Norwegian Literature Abroad.

Původní norské vydání:

Ole Martin Holte: Uteligger

Copyright © Ole Martin Holte, 2022

České vydání:

Translation © Daniela Mrázová, 2022

© Portál, s. r. o., Praha 2022

ISBN 978-80-262-1909-5

Mým dvěma skvělým klukům Isakovi a Johannesovi a mé neteři Saře.

„Domnívám se – a vždycky jsem se domníval –, že nemůžu psát ani mluvit o něčem, co jsem neviděl či nezažil a kde jsem sám nesdílel příslušná rizika. (…) Tady nejde o mého nakladatele nebo redaktora – sám si musím říct, že jsem získal právo o těch záležitostech psát.“

Ryszard Kapuściński, Reportérův autoportrét

Tyto zápisky jsem pořídil poté, co jsem strávil dohromady padesát dní jako bezdomovec v Oslu a Kodani. Projekt zahrnoval celkem tři letní období.

OSLO

Začátek

Díval jsem se na sebe do zrcadla, zkoumal svou tvář, důkladně, jako bych si chtěl zapamatovat, kdo jsem a jak vypadám. Potřeboval jsem se přimknout k něčemu známému, k někomu. Připravoval jsem se na proměnu, na transformaci Oleho Martina v bezdomovce.

Bylo léto a právě jsem dokončil první rok studia sociální práce. Domovem mi byl klášter svatého Hallvarda v osloské čtvrti Tøyen. Byl jsem mnich. Františkánský mnich, podle žebravého mnicha Františka z Assisi. Po důkladných úvahách jsem se rozhodl uskutečnit něco, o čem jsem dlouho přemýšlel, poslechnout jakési nutkání, touhu. A tak jsem se teď stěhoval z bezpečí kláštera ven na ulici.

Trochu se mi třásly ruce. Něco bylo jinak. Stál jsem před zrcadlem nahý. Hnědá sutana ležela zmuchlaná na zemi. I trenýrky jsem si sundal. Pak začalo oblékání: roztrhané džíny, mikina s kapucí, stará vojenská bunda a ošoupané tenisky. Na batůžek jsem přivázal deku a karimatku, dovnitř jsem uložil kartáček na zuby, pastu a zápisník. Podíval jsem se na poličku. Ležely tam platební karta, peníze a mobil. Nechal jsem je být. Stejně tak jsem zavrhl mýdlo a šampon, náhradní oblečení, spacák, jídlo a pití. Jakmile jsem utáhl poslední popruh batohu, zmocnil se mě chvějivý pocit osvobození. Osvobodil jsem se ale od něčeho, nebo jsem získal svobodu pustit se za něčím? Několik nadcházejících týdnů jsem měl žít bez jistoty. Spoléhat na to, že tam venku se nachází dobro.

Naposledy jsem mrkl do zrcadla, sešel po točitém betonovém schodišti a zavřel za sebou těžké klášterní dveře. Venku zářilo na modrém nebi slunce, a tak jsem se zhluboka nadechl čirého studeného ranního vzduchu. Osloským fjordem tiše klouzala plachetnice směrem k mysu Nesoddtangen. Minul jsem výškové budovy na Enerhaugenu a pokračoval jsem po pěší zóně až k autobusovému nádraží a nákupní pasáži. Známá místa. Přesto bylo něco jinak. Že by za to mohlo vědomí, že od této chvíle budu žít na ulici? Těžko říct. Šlapal jsem dál, prošel jsem nákupním centrem a vynořil jsem se na horním okraji prostranství před hlavním nádražím. Posadil jsem se na nejvyšší schod. Studil. Připotácel se ke mně chlápek, oči mu šly šejdrem, a dřepl si vedle mě. Stihl jsem se na něj usmát a on se vzápětí pozvracel.

Pozoroval jsem sochu tygra dole na náměstí a cítil jsem, že mi kručí v břiše. Za normálních okolností bych teď na univerzitě svačil. Nerozdává se tu někde jídlo? Viděl jsem lidi, auta, reklamy, obchody a jedno kolo. Viděl jsem žebráka s kelímkem a kusem papíru. Nějaký týpek strčil ruku do odpadkového koše, vytáhl z něj okousaný hamburger a pustil se do něj.

Zamířil jsem k moři. Třeba bych mohl poprosit u nějaké rybářské lodi o pár krevet? Na Radničním náměstí stálo asi deset stánků s ovocem a zeleninou. Došel jsem k nim. Mám si o jídlo říct? A co když mě někdo pozná? Co je chytřejší, působit hladově, smutně a lítostivě, nebo vystupovat přívětivě a pozitivně?

Postarší muž v klobouku prodával brambory a cibuli. Nějaká paní odvažovala třešně. Počkal jsem, až zákazníci zaplatí a odejdou. Nikdo nesmí slyšet, na co se ptám. Paní s třešněmi vypadala přátelsky.

„Co byste si přál?“ usmála se na mě mile.

„Ehm… no… já… jsem bezdomovec a mám hlad, nedala byste mi něco k jídlu?“

Její úsměv se změnil.

„Něco k jídlu? Nic takového vám nedám.“

Odvrátila se, přerovnala pár jablek a koutkem oka zkontrolovala, jestli tam pořád stojím.

„Ale… jestli… možná byste… neměla byste nějaké ovoce, které si necháváte stranou, které třeba není tak pěkné? Nemohl bych dostat to?“

Hlasitě si povzdechla. Sklopila oči, naklonila se a zašátrala v nějaké krabici.

„Tady máte,“ vyštěkla podrážděně a málem mě odstrčila. Do dlaně mi vtiskla dvě broskve.

„Mockrát děkuju,“ odpověděl jsem.

Podíval jsem se do dlaně. Dvě plesnivé broskve. Nebylo na nich jediné místečko o velikosti aspoň koruny, kam by se dalo zakousnout. Chlupatá ochmýřená slupka měla nazelenalou barvu. Nesla známky počínajícího rozkladu. Ukousl jsem, co se dalo, rychle polkl a zbytek zahodil. Stáhlo se mi hrdlo.

Pokračoval jsem k Národnímu divadlu. U fontány seděl mladík. Přistoupil jsem k němu.

„Neměl bys pár drobných?“

„Ne, mám jen bankovky,“ odpověděl a odvrátil pohled.

Přiblížila se dvojice mladých lidí, kteří se drželi za ruku. Vypadali mile. Vesele jsem k nim vykročil. Ale kluk si dívku přitáhl a velkým obloukem mě obešli. Otočil jsem se za nimi. Dívka se také otočila. Naše pohledy se setkaly.

Šlapal jsem dál k třídě Karla Johana. Na lavičce tam seděl pán v obleku s aktovkou a na očích měl brýle s kouřovými skly. Přinutil jsem se k otázce:

„Prosím vás… promiňte… ale… říkal jsem si, jestli… rozumíte… jsem bezdomovec… a mám hlad… neměl byste nějaké drobné?“

„Ne! Do prdele! Zmiz!“

Na vysoké škole jsme probírali zákon o sociálních službách a metodu rozhovoru. Četl jsem stránku za stránkou o dějinách sociální práce, výzkumné metodice zdravotních a sociálních oborů a o sociologických perspektivách. Jenže propast mezi školou a životem, mezi teorií a praxí, byla příliš hluboká. Stával se ze mě teoretik, který postrádal zkušenost. Vyučující mluvili o výzvách, které skýtá zaměstnání na sociálním odboru, o přístupu zaměřeném na řešení problému a o krátkodobé metodice, o prospěšnosti rozhovoru, o léčebnách. Učili jsme se o empatii a respektu, ale nebyli jsme připraveni na temnotu, na hluboké utrpení i donebevolající bolest. Šprtali jsme se paragrafy zákona o sociálních službách, ale neznali jsme bezpráví, anarchii, kriminalitu a pouliční spravedlnost. Proto jsem se rozhodl poznat život na ulici z druhé strany, jako bezdomovec.

Jaké to na ulici vlastně je? Na co bezdomovci myslí? Kde shánějí jídlo? Zvládl bych být bezdomovcem i já sám?

Moje výchozí pozice se vyznačovala několika výsadami. Rozhodl jsem se dobrovolně, mělo jít o kratší období přes léto, navíc jsem se vždycky měl k čemu vrátit. Mohl jsem si to kdykoli rozmyslet, i když jsem si naplánoval určitý počet týdnů, a také jsem začínal v dobré fyzické i duševní kondici. Na druhou stranu jsem se chystal vstoupit do reálné situace. V tom spočíval můj projekt. Budu nocovat venku. Hlad bude hlad, chladno bude chladno. A peníze si odnikud nevykouzlím.

Novic

Od snídaně už uplynulo sedm hodin. Ale jako by to bylo čtrnáct. Čtrnáct set čtrnáct hodin. Nikdo mi nedal almužnu. Nikdo ani nezastavil. Cítil jsem hlad, prázdnotu a náznak paniky. Zamířil jsem k Frognerskému parku. Rozhodl jsem se pátrat po vratných láhvích. U restaurace Herregårdskroa jsem se posadil na lavičku pod vzrostlými stromy, abych posbíral síly. Doufal jsem, že stihnu najít dost láhví, než obchody zavřou, potřeboval jsem peníze aspoň na nejlacinější chleba. Na sousední lavičce seděl muž černé pleti, na sobě měl černé sako, kalhoty s puky, černou košili, vestu a klobouk, všechno dost ušpiněné. Podívali jsme se na sebe. Muž se usmál, vstal a přistoupil ke mně. Beze slova napřáhl ruku. Držel v ní balíček sušenek. Podal mi ho a usmál se.

„Určitě máš hlad,“ poznamenal anglicky.

„To si piš!“

„Víš přece, kde sídlí Armáda spásy a Modrej kříž?“

„Ne! Vím, že tady ve městě jsou, ale nevím kde.“

Obyčejné sušenky chutnaly báječně. Drobky taky. Olízal jsem si dlaň jako pes.

„Teď mají zavříno, ale zejtra ráno můžeš zajít do Modrýho kříže, otvírají v osm, nebo do Armády spásy, ta otvírá v devět. Chleba a kafe ti dají zadarmo a dostaneš tam i spacák. A taky se tam můžeš vysprchovat a pořídit si čistý šaty. I’m English, už jsem tu od dubna, je to moje druhý léto v Oslu.“

„Žiješ na ulici i v Anglii?“

„Jo, u Temže, ale jsem radši, když najdu prázdnej dům. Tady spím po parcích, na lavičkách. Oslo není zrovna známý svojí otevřenou náručí vůči chudákům bezdomovcům.“

„Aha, vážně?“

„Zkrátka a dobře peklo! Ale dost jídla. A co ty? Kde spíš?“

„Nevím. Tohle má být moje první noc venku.“

„První noc? Co se ti stalo? Přišel jsi o práci?“

„Možná to zní divně, ale dělám na takovém projektu. Studuju na sociálního pracovníka a chci se něco naučit.“

Muž přimhouřil oči. Znejistěl jsem, možná na mě hleděl skepticky.

„To je dobrý, tak se drž. Určitě se hodně naučíš. Máš odvahu. Mimochodem, vidíš tamhle nahoře ten altánek? Dá se v něm přenocovat. Ale často tam spává takovej praštěnej chlápek. Dávej si na něj bacha, není moc v pohodě, vlastně je zatraceně nebezpečnej, jestli to mám říct na plnou hubu. Poslouchej, co ti říkám, poradím ti totiž něco, z čeho můžeš mít užitek: Dávej na sebe pozor! Nikdo jinej to za tebe neudělá. Nenech se oblafnout. Pořád buď ve střehu, stačí chvilka nepozornosti, a je s tebou ámen.“ Zapálil si a vyfukoval dlouhé pruhy kouře, které se táhly parkem.

Přešel jsem most směrem k fontáně. Napravo jsem zahlédl zelený odpadkový koš. Vratné láhve jsem nesbíral od dětství. Rozhlédl jsem se a došel ke koši, naklonil jsem se nad něj, hlavou jsem přitom zavadil o okraj. Nic. Pokračoval jsem k Monolitu. Proti mně přicházela dvojice kamarádek v tílku a šortkách, mluvily a nahlas se smály. Byly hezké. Moc hezké. Potřeboval jsem si sundat vojenskou bundu i mikinu, ale bunda se mi zadrhla na zápěstích. Pokusil jsem se ji setřást. Dívky se zastavily, umlkly a upřely na mě pohled, na bundu naruby, která mi visela na rukou jako svěrací kazajka.

Koš. Předklonil jsem se a přiblížil obličej k otvoru, opatrně jsem zastrčil ruku dovnitř a něco nahmátl, něco tvrdého, vyklouzlo mi to. Nasoukal jsem do koše celou paži, co to šlo, až jsem se ramenem přitiskl k okraji. Intuitivně jsem ucukl. Kečup. Rychle jsem se utřel do bundy. Skvrna připomínala zaschlou krev. Z koše vylétl párek vos a s bzučením poletoval kolem otvoru. Blížila se ke mně školní třída. Musím tu láhev vytáhnout, než si mě všimnou. Šátral jsem rychleji, pak jsem ji nahmátl a uchopil. Moje první láhev! Umazaná od čokolády. Nacpal jsem si ji do kapsy a šel dál, abych se školákům vyhnul. Podíval jsem se na jednu sochu. Tvářil jsem se, že si ji prohlížím. Nahá žena s žulovými ňadry si hrála se dvěma žulovými dětmi.

Nasbíral jsem dvě plné igelitky vratných láhví a spokojeně zamířil do centra. Kolemjdoucí po igelitkách pokukovali. Došel jsem do samoobsluhy a láhve vrátil. Odkudsi se vynořil hlídač bezpečnostní agentury. Zdálo se mi, že mě sleduje. Zrychlil jsem, abych si to ověřil. Byl mi v patách. Obešel jsem regál. Hlídač za mnou.

„Běž pryč, ty tlamo!“ zabručel jsem na něj potichu, když se mi zadíval do očí.

Neposlechl. Díval jsem se na účtenku z automatu na vracení láhví a do regálů. Koupil jsem si poloviční krabičku cigaret a nejlacinější chleba. Na protější straně ulice jsem se usadil na schodiště před kostelem Boží Trojice. Chleba nechutnal nic moc, ale zasytil mě. A zbylo mi na zítřejší snídani. Což bylo rozhodně fajn. Z budovy vyšel onen hlídač. Rozhlédl se doprava a doleva. Protáhl si paže. Napřáhl je vysoko do vzduchu. Prohnul se v zádech do oblouku a zadíval se k nebi. Teď bych ho mohl kopnout do rozkroku!

Život na ulici se točí kolem toho, jestli je člověk vidět. Nebo jestli není vidět. Nebo jestli je vidět jinak, než by si přál. A kdo se dívá? Obyvatelé města, pracující lidé, turisté, policisté, hlídači, pomáhající profese i ostatní bezdomovci. Různé skupiny se dívají různě a po různých věcech. Mají různé pohledy.1

Mnozí se dívají po narkomanech a bezdomovcích. Každý jednotlivec se dívá svými brýlemi a pátrá po něčem konkrétním. Můžou to být hlídači, policisté, terénní pracovníci magistrátu nebo příbuzní. Liv Finstadová ve své knize analyzuje takzvaný „policejní pohled“, konkrétně způsob, jakým policie interpretuje danou situaci, a také roli policie a její chování. Proti policejnímu pohledu klade autorka pohled veřejnosti, tedy způsob, jakým nějakou událost vnímá a hodnotí veřejnost. Vztah policie a veřejnosti se vyznačuje spoléháním se a důvěrou, avšak obsahuje i zárodek hlubokého konfliktu. Policejním pohledem se člověk dívá po určitém druhu lidí, kterým se říká „lidé na ulici“. Často jsou to nezaměstnaní či nevzdělaní lidé s chabou sociální sítí, a navíc se zpravidla dopouštějí nezákonného jednání. Finstadová píše:

Tímto pohledem si policie vymezuje podezřelé osoby a situace. Tak se shromažďují pozorování. Tak se budují případy. Tak se hlídají jedinci, kteří byli a můžou být problematičtí. Tak lze zároveň ochraňovat lidi, kteří ochranu a pomoc potřebují. A toto povolání pak může být zajímavější a aktivnější. Interpretovat znamená přidělovat význam. Policisté interpretují určité situace a osoby jako podezřelé, protože mají zkušenosti s tím, že to tak může být.2

Společnosti poskytující ochrannou službu, například Securitas a Falken, často využívají tento policejní pohled, když si vytipovávají potenciální zdroje napětí. Dívají se po obnošených šatech, neobvyklé chůzi, zelených taškách z Armády spásy, podlamujících se kolenou, nestříhaných vlasech, náznacích potíží. Mnozí bezdomovci považují za dvojnásobně urážlivé, pokud je bezpečnostní agentury označují za nežádoucí.

Když jsem se několik let po svých bezdomoveckých zkušenostech věnoval jako zaměstnanec františkánské diakonické nadace terénní práci, jednoho chladného prosincového večera jsem pozval bývalého narkomana na kávu do haly někdejšího nádraží Oslo-východ. Zamířili jsme k hlavnímu vchodu.. Proti nám vykročil hlídač se zaťatými pěstmi v černých kožených rukavicích a prohlásil, že tam nejsme vítaní. Dali jsme se s ním do diskuse a posléze do hádky, načež nás neochotně pustil dovnitř. Zamířili jsme ke kavárně La Baguette. Muž, kterého jsem pozval, na sobě několik let tvrdě pracoval a přestal užívat drogy. Od státu dostával metadon a v rámci možností se o sebe dokázal postarat. Ve chvíli, kdy nám servírka nalévala do šálků kouřící kávu, zadívala se na nás.

„Vypadáte hrozně zpustle, a takové lidi u nás neobsluhujeme. Je mi líto.“

„S fetováním jsem přestal a nijak zvlášť zpustlý si nepřipadám, nemůžete mě odmítnout obsloužit,“ namítl můj společník.

„Vedení rozhodlo, že zpustlé lidi nemáme obsluhovat, takže tak to bude.“

„Ale tenhle muž pracuje pro františkánskou charitu, on není narkoman,“ vyhrkl muž.

Žena se na mě podívala. Snažila se zakrýt nejistotu.

„Jenže on taky vypadá zpustle,“ uzavřela debatu a začala připravovat čerstvě upečenou celozrnnou bagetu s tuňákem a citronovým pepřem.

Opustili jsme kavárnu i nádražní halu. Zamířili jsme do redakce deníku Dagsavisen, kde našemu případu věnovali titulní stránku, článek vyšel právě na Štědrý den. Stránku jsme společně s dopisem zaslali vedení podniku La Baguette a požádali je, aby nám sdělili kritéria, podle kterých jejich personál rozlišuje zpustlé a nezpustlé lidi. Vůbec nám neodpověděli.

První noc

Nastal večer a při představě, že mám jít spát, se mě zmocňovaly obavy. Zvažoval jsem, že bych mohl noc přečkat v centru, na nějaké podestě na schodišti nebo v průjezdu. Ale nepovažoval jsem to za bezpečné.

Budova hlavního nádraží se uzavírala ve dvě hodiny v noci a znovu se otvírala ve čtvrt na pět. Nesnesl jsem pomyšlení, že budu muset vstát, až budou zavírat. Zbývala jediná možnost: Frognerský park. Dnes už podruhé.

Prošel jsem hlavní bránou. Park se vylidňoval. Kolem profrčela partička na kolečkových bruslích, projížděla cikcak mezi rozestavěnými láhvemi. Kam bych mohl složit hlavu? Ne moc blízko vchodu, u jezírek taky ne, ne moc nápadně, ne moc skrytě. Nakonec jsem našel velký keř, který uvnitř vytvářel jakýsi prostor. Rozbalil jsem karimatku a zastrčil ji doprostřed. Něco se tam zalesklo. Sehnul jsem se. Injekční stříkačky ušpiněné od krve. Šel jsem dál. Kolem mě rostly borovice. Za mnou se tyčila stěna z pichlavých keřů a kopřiv. Sešlapal jsem trávu kolem. Zničehonic jsem zaslechl šramot. Ťapkání, šustění odhrnovaného listí a větviček, jakési neurčité zachrčení. Pak najednou z křoví vyrazilo cosi malého. Mířilo to ke mně. Jezevec. Zaječel jsem. Jezevec se v tu ránu obrátil a rozběhl se na opačnou stranu, pak se zastavil, otočil hlavu a zadíval se na mě, jako bych byl ten nejhloupější tvor, jakého kdy viděl.

Vtom jsem ucítil, že se mi chce na záchod. Na velkou. Našel jsem si příhodné místo, ze stromů jsem otrhal několik listů, pokusil jsem se je prohlédnout, jestli na nich není nějaká havěť, stáhl jsem si kalhoty, zaposlouchal se, jestli se neblíží jezevec, a pak jsem se utřel. Došel jsem k návštěvnickému centru věnovanému sochaři Vigelandovi, které se v parku také nacházelo, v březovém hájku. Nebe se zatahovalo mraky. Vzduch se citelně ochladil, stromy se rozechvěly větrem. Ratanové židle a stoly patřící ke kavárně centra byly naskládané pod střechu o rozměrech pětkrát pět metrů a zajištěné řetězem a visacím zámkem. Jako nějaká nenásilná demonstrace. Posunul jsem pár židlí a udělal jsem si ohrádku.

Parkem projíždělo auto. Policie. Smí se spát v parcích? Vůz se ke mně pomalu blížil. Rozsvítila se dálková světla. Instinktivně jsem se za židlemi přikrčil. Poprvé v životě jsem se skrýval před policií. Auto zastavilo. Zatajil jsem dech. Nic se nestalo. Zavinul jsem se do přikrývky. Dlaždice byly tvrdé a studené. Pára a vlhkost z jezírek a potůčků vytvářela tlustou lezavou deku visící půldruhého metru nad zemí. Vzduch byl syrový. Odkudsi se blížil nějaký muž, zjevně trpící psychózou. Z plna hrdla křičel, ale křik neobsahoval žádná slova ani věty, byl to jen zvuk.

Kéž bych měl u sebe láhev whisky! Zapálil jsem si cigaretu. Pokukoval jsem po parku. Bylo trapné si to přiznat, ale měl jsem strach. Pokoušel jsem se usnout, jenže to nešlo. Cosi mi bránilo, strach, že zmizím, nedefinovatelné pocity. Příliš mnoho myšlenek. Zapálil jsem si další. A ještě jednu. Snažil jsem se k pocitu bezpečí prokouřit. Ani to nešlo. Pomodlil jsem se k Pánu Bohu. To pomohlo. Mezi třetí a čtvrtou jsem usnul.

O pár hodin později mě probudil nějaký pohyb na obličeji. Cosi teplého, živého. Stála nade mnou rozkročená psí potvora, obří rotvajler. Chránil jsem si hlavu rukama a pokoušel se křičet. Rotvajler vztekle zaštěkal. Natáhl přední nohy, sklonil hlavu a vycenil zuby. Otevřená tlama, zuby, jazyk, sliny mi kapaly na hruď. Ozval se nějaký hlas: „Ležte klidně! Nehýbejte se!“ Páníček zjevně nepochopil, že přesně to právě dělám. Pak to zatracené psisko chytil a díky Bohu mu po zásluze vyčinil.

Modrý kříž

Celý hladový a promrzlý jsem otevřel dveře. Na ceduli byl nápis „Modrý kříž“. Představil jsem si abstinenční hnutí a upadnutí v nemilost. V ošumělém sálu se halilo do hustého cigaretového kouře čtyřicet lidí. Všichni jedli. Bál jsem se, že si na mně všimnou, že jsem tu dosud nebyl. Došel jsem k pultu, nabral si krajíce chleba se sýrem a s telecí roládou, kávu, mléko, šťávu a misku s masovo-zeleninovou směsí. Nádhera. Posadil jsem se a pustil se do jídla. Směs mi chutnala. Někteří lidé si k pultu chodili pro něco jiného. Dostávali igelitové tašky s neznámým obsahem. Sebral jsem odvahu a přistoupil k obsluze.

„Můžu taky dostat takovouhle tašku?“ zeptal jsem se opatrně.

„Jasně, co budete chtít?“

„Co můžu dostat?“

„Máme kilové balení rozinek, porce hotové pizzy, zamražený chleba, včerejší koláče, marcipán, plnotučné mléko, konzervy s jehněčím a zeleninou. A ještě něco? Jo, sušenou nudlovou polévku.“

„Vezmu si všechno, jestli to je v pohodě.“

„Samozřejmě, prosím! Zítra máme dostat tříkilová balení zapečených brambor se smetanou.“

„Fakt?“

Vrátil jsem se do jídelny a nakoukl do tašky. Nebalená pizza ležela smáčknutá mezi válečky marcipánu a kartonem mléka. Vytáhl jsem jedny nudle a chvíli žvýkal tenké a tvrdé žížalky. Chutnaly jako papundekl. Otevřel jsem přiložený pytlíček s práškovým ochucovadlem. Krevetová příchuť. Posypal jsem si žížalky drcenými krevetovými skořápkami a éčky. Všichni v jídelně kouřili. Jako jediné kouřící „my“. Společenství vybudované kolem nikotinu. Poprosil jsem nějakého chlapíka, jestli bych si z jeho tabáku nemohl ubalit cigaretu. Přidělil mi jakés takés množství a vtiskl mi tabák i s papírkem do dlaně. Poděkoval jsem mu a zapálil si.

Stůl přede mnou byl potřísněný kávou a mlékem. Přes to někdo rozmázl jahodovou zavařeninu. Navrchu zjevně předtím ležely noviny. Deska stolu stále nesla stopy tiskařské černi. Pokusil jsem se otisk přečíst: „… který chytil štiku…“ Chtěl jsem si dojít pro hadr a trochu to tu zútulnit, ale nedokázal jsem to. Rozhlížel jsem se. Bylo to tak odlišné, špinavé a ponuré. Sebral jsem se a odešel. Konzerva jehněčího se zeleninou se mi mohla hodit jako zbraň.

Bogstadská třída

Byla pěkná sobota. Posnídal jsem v Modrém kříži, během dne jsem posbíral nějaké láhve a měl jsem dost cigaret na to, abych přečkal noc. Nad Frognerským parkem se sbíraly těžké mraky. Zapálil jsem si, potáhl a pak prudce vyfoukl vzhůru sloupec kouře, proti komárům, kteří mi bzučeli nad hlavou. Vtom začaly padat první kapky. Pokoušel jsem se je chytat do úst, ale čím dál častěji se mi trefovaly do očí. Sbalil jsem karimatku i přikrývku, pevně je přivázal na batoh, zvedl jsem tašky s vratnými láhvemi, přetáhl si kapuci přes hlavu a park opustil.

Minul jsem sochu krasobruslařky Sonji Henie u Frognerského stadionu a opět jsem zatoužil po cigaretě. Neměl jsem zápalky, a tak jsem zastavil mladou dvojici a požádal o oheň, dívka mi však věnovala jen hněvivý pohled. Pokrčil jsem rameny a šel dál. Potkal jsem nějaké holky, nalíčené a v drahém oblečení, chichotaly se a spěchaly, jedna opilejší než druhá. V patách za nimi šli dva kluci s růžovými čelenkami. Zaslechl jsem, co si povídají.

První kluk: „Ty vole! Víš, kolik prachů už jsem letos utratil za pařby ve městě? Spočítal jsem si to. Dvě stě padesát tisíc. Pěknej balík, co? Vyděl si to počtem tejdnů. Ty kráso!“

Druhý kluk: „Fakt hustý! Ale za nocleh a za snídani platit nemusíme. Ty jdou za ženskou, kterou jsme zrovna šukali!“

Přecházel jsem jednotlivé ulice. Dojela mě tramvaj. Za oknem seděla nějaká paní. Dívala se na mě, byl to laskavý pohled, a tak jsem zrakem spočinul na její tváři. Znenadání prořízl vzduch hlas:

„Zatracenej bezďáku! Koukej se pakovat, ty chcípáku! Tady nemáš co pohledávat!“

Proti mně kráčeli dva muži, ani ne třicátníci. Jeden měl kalhoty zastrčené do ponožek, druhý růžové tričko s takovým výstřihem, až mu byl vidět oholený hrudník.

„Zmiz, ty psychouši! Zasranej feťáku!“

Vzedmula se ve mně potřeba říct jim, kdo jsem. Že se jmenuju Ole Martin Holte. Že jsem člověk. Ale nedokázal jsem to. Jako bych ztratil sílu se vzepřít. Sklopil jsem hlavu.

Udělalo se mi nevolno a místo rušné Bogstadské třídy jsem se pustil klidnější ulicí směrem do centra. Potřeboval jsem někoho praštit, něco rozbít, okno nebo auto, možná tohle: nový kabriolet BMW 325dA. Místo toho jsem na něj plivl. Jednou, dvakrát, potřetí.

Cítit se poníženě nebo potupeně je přibližně totéž. Slovo „ponížení“ je odvozené od přídavného jména „nízký“. Ten, kdo je ponížen, se nachází nízko u země. Dá se říct, že tenhle pojem se zakládá na vzájemném vztahu, tedy že ponížení vzniká, protože někdo ponižuje a někdo je ponižován. K tomu dochází v součinnosti, v interakci, ve vztahu. Když někoho druzí dennodenně tupí a zašlapávají do země, je zapotřebí velkého úsilí, aby v dotyčném zůstalo vědomí, že za něco stojí, jak sám o sobě, tak jako součást společnosti. Takové ponižování může vést ke zvýšené potřebě návykových látek, k vyššímu stresu, frustraci, vzteku a násilí.

Všichni příslušníci společnosti patří k druhu Homo vulnerabilis – člověk zranitelný. Kdybychom nebyli zranitelní, nebyli bychom lidé. Prohlásit, že narkoman za svou závislost může děkovat jen sám sobě, je příliš jednoduchý výklad. Člověk zranitelný totiž žije v interakci s okolním světem.

Pod stromem

Ležel jsem na lavičce. Začalo mi pršet na obličej, tak jsem se přestěhoval pod strom. Pokoušel jsem se najít přijatelnou polohu mezi jeho mohutnými kořeny. Mezi kořeny, které mě tlačily do zadku. Do kloubů.

Kolem panovala tma. Rozhlédl jsem se po Radničním náměstí. Tenhle strom jsem si zamiloval. Bylo za pět minut tři v noci. Lilo jako z konve, a já byl přesto v suchu.

Na holé místo na zádech mezi mikinou a kalhotami mi táhlo. Když jsem se na kořenech stočil do klubíčka, vysoukala se mi mikina nahoru. Stáhl jsem si ji a zastrkal do kalhot. Rukávy jsem si napjal přes prsty. Jenže pak mi mikina zase vylezla nahoru a já prsty potřeboval, abych ji vrátil na místo. Kromě toho mi byla zima na krk. Pokusil jsem se sklonit hlavu, abych si ho chránil, jenže přitom jsem narovnal záda a mikina se opět posunula. Znovu jsem cítil na kůži kořeny.

Vládl tu klid. Měl jsem výhled na přístav. Přiblížil se nějaký muž. Za ním nigerijská prostitutka. Neviděli mě, našli si křoví, muž se udělal, byla to síla.

Jannis a bunda

Den poté se vyjasnilo. Slunce všechno vysušilo. A nejen to. Dostal jsem dárek od Jannise. Dárek byl skrz naskrz promočený. Kapala z něj voda, ale hluboko v duši mě hřál.

Kdo byl Jannis? Běžný osloský občan by si při pohledu na něj jistě pomyslel: Je tohle možné? Odkud se bere ten strašný zápach ředidla? Proč se společnost nezachová zodpovědně a tomu člověku nepomůže? O dva roky později by ho uviděl zase a řekl si: On ještě žije?

Jannis byl křesťan a čichal ředidlo, cpal do sebe všechny prášky a drogy, které mu přišly pod ruku. Doprovázel jsem ho do obecní ubytovny. Došli jsme k němu na pokoj.

„Moc lidí si sem nevodím, Ole Martine. Ale ty a já jsme bratři. Věřím ti. Jsi klidný, máš v sobě mír.“

Přitiskl si prst na ústa a zašeptal, že teď musíme být potichu. Opatrně odsunul komodu. Za ní ležely v průsvitných plastových sáčcích heroin a pilulky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bůh na ulici.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.