Cesta z prachu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Soňa Císařová

Cesta z prachu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kdyby maminky byly květinky,
utrhla bych si opět Tebe.

Poděkování

Vše začalo myšlenkou. Ta přerostla v odhodlání a vytrvalost, jež mi nakonec pomohla knihu dokončit. Na cestě za tímto snem mě doprovázelo tolik lidí, kterým jsem neskonale vděčná za motivaci i občasné nakopnutí. Sepsáním svého příběhu jsem se opět musela postavit před zrcadlo života a mnohdy si přiznat bolestivé pravdy. Děkuji blízkým lidem za to, že mě v těžkých chvílích obejmuli a dodali mi odvahu se nevzdát.

Ze srdce děkuji svým sourozencům za úžasnou podporu. Děkuji bratru Pavlovi za jeho nádherné obrazy zdobící i mou knihu. Děkuji sestře Mileně za jedinečnou grafiku obálky, která tak dala knize neuvěřitelný šmrnc. A zároveň děkuji rodině a dalším lidem za jejich vstup do mého života a důležitou roli i v mé knize. Díky Vám všem jsem dokázala dojít tak daleko, najít v sobě sílu a chuť žít svůj život na maximum. V neposlední řadě děkuji všem, kteří jste mi pomohli knihu vydat. Díky Vám se mi splnil největší životní sen a já se stala spisovatelkou. Ze srdce a s obrovskou pokorou děkuji.

A jedno veliké a nikdy nekončící děkuji posílám své mamince tam někam do nehmatatelných dálek.

Koncem to začíná

A je to tady zase. Před očima vidím ten samý moment. V rukou svírám hadrový černobílý batoh a rozhlížím se. Srdce mi bije, jako bych právě vykrádala banku, a já jej nedokážu zpomalit. „Mami, co mi to děláš,“ pomyslím si. Opět se rozhlížím napravo i nalevo. Jen matně vnímám krásu, která mě obklopuje. Už to chci mít za sebou, i když mi je tak zvláštně hezky. Držím ji, stále tak pevně svírám ten batoh, ve kterém je uložena. Možná mi dala tento nelehký úkol jako poslední přání, abych na chvíli zapomněla na tu bolest. Milovala cestování, milovala přírodu a ze všeho nejvíc milovala moře. Není divu, že ji to napadlo. Že chtěla tak daleko z Čech. Cítit naprostou svobodu, kterou jí nikdo nikdy nedopřál. A tak tady stojím. V malebné italské vesničce Monterosso Al Mare. Překrásné místo v oblasti Cinque Terre. Hledala jsem dlouho, až jsem našla tenhle přírodní skvost v maminčině oblíbené Itálii. Pět kouzelných vesniček postavených na skalnatých útesech, tyrkysové moře objímající krátké a drsné pláže…

Ani nevím, jak jsem se tak rychle rozhodla. Obvykle v životě víc plánuji, ale tady jsem měla jasno. Jakmile to počasí dovolí, vyrazím. A jak přišel ten správný den, sedla jsem do auta a jela. Nevnímala jsem, že ji vyvážím ze země, že by mě za to nejspíš mohli i zavřít, a prostě jsem jela a jela. Hodiny plynuly tak rychle, kilometry se ztrácely tam někde v minulosti a byla jen ona a já. Vyprávěla jsem jí tolik příběhů, ještě naposledy ji prosila o odpuštění za to, jak jsem se mnohdy zachovala. Smála jsem se našim vtipným historkám a znovu si přemítala společné momenty jako film na velikém plátně. Snažila jsem se rozpomenout na každičký moment, každičký detail. Marně. Jaká úžasná žena to byla. Přes všechny chyby i přes všechny prohry.

A teď ji držím v náručí a je tak lehká. Zbyl z ní jen prach. To všechno krásné, co nosila ve tváři vepsané, to vše teď držím v malé urně. Přála si plavat v teplém moři a cítit se na věky věků svobodně. Tak tady stojím a naposledy říkám: „Sbohem, maminko. Děkuju za celý můj život, co jsi mi dala. A teď si plav, kamkoliv si budeš přát…“ Stojím vysoko nad mořem, obklopená skalními výčnělky. Opět se rozhlížím. Tak se sakra neboj, trošku kuráže. Maximálně tě zavřou, pomyslím si. Až konečně seberu veškerou odvahu a převracím urnu dnem vzhůru. Letí tak klidně. Ale nemohla by to být mamka, kdyby mě alespoň naposledy nepoškádlila. Otáčí se společně s větrem a letí vzhůru. Ten obrovský prašný mrak si to míří přímo na mě! Nic nevidím! „Mami, copak mi to děláš?“ směju se. Sundávám si sluneční brýle a otírám je do své růžové košile. Přece jsem v Itálii, kde slunce rozdává své paprsky plnou náručí. Mám rozepnutou košili, která svou rozevlátostí dává vyniknout i mým plavkám. Navíc mě zdobí nařasená sukně a žabky, bez kterých bych jistě pošla. Horkem se totiž doslova vařím. A teď tohle? Prach se na mě lepí, jako bych byla potřená medem! Vypadám jak z nějakého hororu! Mám mamku úplně všude. A vůbec mi to nepřijde divné. Směju se jak blázen. Ani teď ti nechybí smysl pro humor, pomyslím si. Pozoruji, jak si ladně letí vzduchem a jak jemně přistává na hladině moře. Jako by k sobě patřily. Moře ji objímá a maminka pozvolna mizí v náručí vodního světa. Konečně našla svou volnost a já vím, že jsem udělala, co jsem jen mohla… Spokojena se svým počinem se vydávám dolů k moři. Musím ještě uložit i ty malé prašné částečky, co na mně uvízly, do nekonečných krás mořského světa. Chybí mi. I když cítím, že je navždy se mnou. Jak mi před několika měsíci řekla: „Kdykoliv mě budeš potřebovat, budu s tebou.“ A já vím, že poslední dva dny se mnou prožila každičký moment. Přes cestu z Čech do Itálie, zastávku v Benátkách, když jsem se ztratila v horách a nemohla najít ukrytý penzion. Nebo když jsem na tomto místě stála včera a zjistila, že urna nejde tak snadno otevřít. A tak jsem se musela vrátit zpět do hor a celý večer zápasit s tou zvláštní nádobou, která maminku nechtěla pustit ze své moci. A když se mi to konečně podařilo, vyhrkly mi slzy do očí a já jejich příliv nemohla zastavit. Vím, že položila svou ruku na mé rameno a dodávala mi odvahu a sílu.

Přicházím na písčitou pláž a opět se rozhlížím. Ne, nemohla jsem vybrat krásnější místo. Našla jsem malý ráj na zemi. Naposledy se vykoupu a s úsměvem mířím k autu. Opět se zvedá vítr a jako bych slyšela: „Děkuji, Soničko, holčičko…“ Už navždy bude nekonečně volná a šťastná. „Přijedu tě sem navštívit. Opatruj se, má drahá maminko…“

Vzpomínky, už navždy jen střípky jedné nekonečné mozaiky

Moje první vzpomínky sahají poměrně hluboko. A musela jsem odhrnout opravdu hodně slupek svého příběhu. Najednou jsem se ocitla na začátku cesty a začala postupně chápat každý krůček, který jsem kdy učinila. Na první své ťapání po pevné zemi, kdy mě držela maminka za ruku, nikdy nezapomenu. Svítí jako sluníčko a já neznám nic krásnějšího. Nechci být nikde jinde než s ní. Je jako princezna a vedle ní stojí krásný princ, můj tatínek. Pletu se jim pod nohama a snažím se říct, jak moc je miluju. Z pusy mi vychází různé zvuky, ale jen se smějí. Vůbec mi nerozumí. Nevadí mi to. Najednou někdo zvoní. Maminka odchází a já mám zvláštní pocit. Vzduch v kuchyni houstne. Tatínek se přestává smát a pokládá staršího brášku Pavla na zem. Ten běží vedle do místnosti. Maminka se vrací. Pláče a klopí zrak. Začínám taky plakat. „Proč, Pavle? Proč nám to děláš?“ ptá se tatínka. Ten se prudce zvedne ze židle, která padá na zem. Hlasitě začínám plakat. Nevidí mě. Jen křičí. Křičí jeden na druhého. Co se to děje? Mám hrozný strach. Brečím jako o život. Chci, aby přestali. „Tatí! Tatí!“ Držím ho za nohavici. „Tady jsem, vezmi mě do náruče.“ Nerozumí mi. Zase ho tahám za nohavici a brečím tak nahlas, jak jen to jde. Teď se na mě podíval. Au. Padám na zem. Tatínek do mě strčil. A znovu křičí, ale tentokrát na mě. Vůbec mu nerozumím. Strašně se ho bojím. Je jako obrovský bubák. Kam zmizel jeho obličej? Jeho krásný úsměv? Třesu se a z plna hrdla brečím. Lezu k mamince a ta mě bere do náruče. Cítím, jak mě svírá. Tvářičku zavrtávám mamince do vytahaného svetru. Už jsem v bezpečí. Maminka mě ochrání. Najednou vše zaduní. Bouchly dveře a táta odešel. Přibíhá bráška Pavlík a taky objímá maminku. Co se stalo? Kam šel tatínek? Proč křičel? Proč maminka pláče? Bojím se. Co jsem provedla? Zlobila jsem? Tatínku, vrať se… Asi mi navždy bude chybět tenhle malý střípek pravdy do mé mozaiky života.

Táta Pavel se narodil v únoru jako já. Krásný kus chlapa, který přitahoval průšvihy a ženy. Moje mamka se do něj zamilovala po fiasku prvního manželství. Věřím, že neměla vysoké nároky po zkušenosti se svým prvním manželem. Táta byl prý štramák. Jejich románek začal jak z romantického filmu. Až tomu mamka prý nemohla ani uvěřit. Brzy se ale z pohádky stala tak trochu parodie na lásku. Jednou se u dveří objevila tátova manželka se dvěma malými dětmi. Mimochodem ty dvě děti jsou moji starší sourozenci. Jednalo se o bratra Michala a sestru Šárku.

Pavel se velmi zamiloval a nechtěl Milču, naši maminku, nechat jen tak odejít. Rozvedl se, a i když ho nechtěla, neustále ji uháněl. Nakonec se mu to přece jenom povedlo. Jinak bychom já ani bratr nikdy nespatřili svět. Mamka říkávala, že nemohla odolat jeho šarmu. Brzy na to ji čekalo veliké překvapení. Ne, nepřiletěl čáp, ale zato jí narostlo obrovské břicho a mamka se dočkala i vysněné svatby. Tahle krásná romance ale netrvala dlouho. Jednoho dne někdo zazvonil na dveře a bývalá manželka, kterou Pavel opustil, to nebyla. Mamka otevřela a najednou proti sobě stály dvě těhotné ženy s podobně velikým břichem. Jedna z nich mamka a druhá cizí žena. Chvíli na sebe vyděšeně zíraly, když ta žena mamce konečně sdělila, že je s Pavlem těhotná. Samozřejmě chtěla alimenty a nějakou výpomoc. Můj otec jako veliký hrdina po krátké konfrontaci zdrhnul. Chtěl utéct do Německa. I tak se dají problémy řešit. Sice to nebylo úplně to nejlepší rozhodnutí, ale zpanikařil. Chudák se dva dny schovával někde u hranic v krmelci a bál se, že ho zastřelí, až přeběhne. Po těch pár dnech se vrátil hladový, špinavý a smradlavý… Je vcelku jasné, že ještě chybím já. Takže ano, mamka ho vzala na milost. Z devítiměsíčního maratónu plného stresu a hádek vznikl můj starší bratr Pavel. Pak prý přišel vskutku krásný a harmonický vztah trvající něco přes rok. Mamka na to vzpomínala vždy s hezkým úsměvem. Neplánovaně znovu otěhotněla, tentokrát jsem byla na řadě já. Asi by to bez komplikace byla nuda. Takže konečně prasklo, proč se měli ti dva tak krásně. Táta pracoval jako kominík. Domů nosil hodně peněz. Trošku zapomínal vybrané peníze za vymetené komíny odevzdávat. Takový malý detail, za který ho bohužel zavřeli na pár let. Tenkrát se spolu po domluvě rozvedli a já se narodila v tomto období. Jsem tedy nemanželské dítě. Mamka to s námi měla velmi těžké, peníze ji obcházely obloukem a mnohdy nás krmila piškoty namočenými ve šťávě a sama několik dní nejedla. Já i bráška jsme každý měli jen jednu hračku, ale stačilo nám to. Mamka mi vyprávěla, že vězení tátu změnilo. Po návratu domů se rodiče hodně hádali. V tátovi se projevovala značná dávka agresivity. Nakonec ho mamka opustila a my se odstěhovali do jižních Čech. Táta tak znovu prokázal svou bezbřehou slabost tím, že na nás nikdy neplatil alimenty, natož aby si nás občas bral na prázdniny. Zato uměl krásně slibovat. A my dvě malé děti sedávaly na domluvený čas u okna s připraveným batůžkem a vyhlížely ho. Nepřišel poprvé. Nepřišel ani podruhé… A tak se to do nekonečna opakovalo. Asi proto nenávidím sliby. Celý život říkám: „Činy místo slov… Neslibuj, pokud to nemůžeš splnit.“

Překvapení

Okolí si mě pomatuje jako malou holčičku s velkýma tmavýma očima a dlouhými hnědými vlasy často střiženými podle kastrolu. Za ten dobový účes mohla moje babička, která neměla s tou huňatou hřívou žádnou trpělivost. Trávila jsem u ní na Moravě spoustu času, i když to byl z jižních Čech pořádný kus cesty. „Soničko, tady si sedni a drž ten hrnec,“ vždy zavelela. V tu dobu mi to samozřejmě nevadilo, chodila jsem teprve do školky. Nosívala jsem lacláče a hrála si s kočárkem, do kterého jsem místo panenky dávala starého černého kocoura. Musel mě milovat, protože jaký kocour by se nechal oblékat do miminkovských hadříků? A také jsem si chodívala hrávat na dolní půdu babiččina domu. Pokaždé když jsem otevřela ty těžké dřevěné dveře, ucítila jsem vůni obilí, pokladů a dobrodružství. Vždy se přede mnou rozevřelo království starých a nepoužívaných věcí. A já si tady hrála na malého prince. Dnes už chápu, proč na prince. To ta má zachraňující povaha. Obouvala jsem se do gumáků, protože mi připomínaly vysoké boty, co nosívali princové. Měla jsem tam schovaný klacík, který představoval kouzelný meč, co mi pomohl vyhrát jakýkoliv souboj s příšerou nebo bubákem. A zlatý pletený svetr mi dotvářel dokonalou dětskou představu nebojácného prince, který zachrání svět.

„Soničko, kde jsi?“ ozývá se ze dvora. Babiččin hlas je tak milý. Mám babičku moc ráda a ještě raději poslouchám, když mi něco vypráví. „Babí, jsem tady!“ křičím z půdy. „Tak poběž, čeká tady na tebe překvapení!“ Všechno házím na zem a běžím rovnou do kuchyně, kam babička mezitím zalezla. „Mamí!“ překvapeně volám a skáču jí kolem krku. „Soničko, jak jsi se měla, holčičko? A kde je Pavlík?“ ptá se i na bratra. Mám takovou obrovskou radost. Tolik mi chyběla. Ty prázdniny jsou bez ní tak dlouhé. Najednou se rozvalí dveře a do kuchyně přibíhá uřízený bratr. „Mami! Já tě viděl přijíždět. Hrál jsem si s Davidem u rybníka,“ nadšeně ze sebe chrlí. Mamka ho obejme a pak ho významně podrbe na hlavě. Pája se ale dívá za babičku. I já si konečně všímám, že v místnosti je ještě někdo další. „Soničko, Pavlíku, to je Milan,“ říká maminka a při těch slovech se dívá na toho vysokého a hubeného muže. Prohlížím si ho. Je tak veliký, skoro se dotýká stropu. Má knírka a fousy. Na chvíli si vzpomenu na čerty, ale vím, že mám svůj meč. Kdyby to byl čert, tak ho přemůžu. „Ahoj Pavle a Soni, ukážete mi zahradu? Vypadá obrovsky.“ A s těmito slovy se k nám oběma sklání. Najednou vidím jeho oči. Jsou milé a hodné. „Tak pojď, strejdo,“ říkám mu a beru tu obří ruku. Uf, ta je ale těžká. Brácha trošku váhá. „Pájo, ukážeme mu vanu a rybičky?“ ptám se ho na svolení. „Nejsou to rybičky, ale pulci. Kolikrát ti to budu říkat. Ale proč ne. Pojď za náma, ale pozor! Nesmíš babičce šlápnout do jahod.“ A tak se společně ubíráme na zahradu. Do jedné velké moravské džungle, kde babička nechává všemu živému svůj vlastní prostor.

Tento muž nás od té doby provázel téměř všude. Nevadilo mi to. Maminka vedle něj vypadala jako krásná blonďatá trpajzlice, která se neustále tak mile usmívá. Konečně. Po takové době se zase směje. A já vím, že už s sebou nemusím nosit svůj kouzelný meč. Ten jsem schovala na půdě a přestala si hrát na prince, který zachraňuje svět. Meč jsem vyměnila za panenky.

Panelové království

Otevírají se dveře a já cítím, jak mě polévá krásné vnitřní teplo, ale i obavy. Všechno je tak obrovské a cizí jako ta vůně květin a jablíček. Dívám se na mamku, která mi zouvá boty. Opět si pomyslím, že je tak krásná. V její tváři se ale usídlila zvláštní nervozita. „Soničko, Pavlíku, tak pojďte, ať na nás nečekají.“ Mám pocit, že ty obrovské schody nikde nekončí. Lezu po nich téměř po čtyřech. Až se konečně otevírají dveře a tam stojí starší žena s šedivými vlasy. A tak krásně se na nás usmívá. Podává si s maminkou ruku a najednou se ke mně sklání. „Ty musíš být Sonička, viď?“ povídá a z její tváře čiší neskutečná radost. Hrozně se stydím a klopím oči. „Dobrý den, ano, jsem,“ odpovídám. „Zlatíčko, klidně mi můžeš říkat babi,“ a s těmito slovy mě hladí po vlasech. Babi? pomyslím si. „Ty jsi naše babička?“ ptám se. „Ano, jsem vaše nová babička…“ odpovídá s dojetím v hlase. Strejda Milan má moc hodnou maminku, pomyslím si. Podívám se na něj, už stojí vedle naší maminky a šťastně se usmívá. A ta hodná babička vaří nějakou dobrotu. Krásně to tady voní. Moc se mi tady líbí a už se moc těším na prozkoumávání obrovského domu, veliké zahrady a nového okolí. Tenhle strejda je vážně fajn. A ta babička je skoro tak hodná jako ta crhovská, pomyslím si.

Brzy nato jsme se stěhovali do nového bytu, kde s námi bydlel i strejda Milan a mamka vedle něj jen zářila. Vzpomínám si na den, kdy mě mamka oblékla do krásných šatů a řekla mi, že se bude vdávat. Moc jsem tomu nerozuměla, ale ten den jsem se od rána do večera smála. A maminka i Milan oba zářili. Neustále jsem si je prohlížela, a když se mnou Milan tancoval a já se vznášela až skoro u stropu, tak jsem si všimla, že vypadá trošku jako můj táta. Uplynulo několik týdnů a já jsem mu poprvé řekla „tati“. Tolik jsem se při těch slovech styděla. Překvapeně se na mě podíval, chytil mě do náručí a vroucně objal. Pak mě postavil zpátky na zem a já viděla i mamku, jak je dojatá. Tehdy jsem řekla: „Mami, mně se moc líbí jméno Císařová. Nechci být Šmídková. Mně se to nelíbí. Chci být jako ty a táta. Napíšeš mi ve školce na bačkůrky Sonička Císařová?“ Ano, ve svých čtyřech letech jsem v tom měla jasno. Od té doby jsem měla nového tátu, a když i bráška Pavel souhlasil, tak si nás osvojil. A ano, na mých bačkůrkách pak opravdu stálo Sonička Císařová.

Jednoho dne ke mně přišla maminka, už měla veliké bříško a povídá: „Soničko, budete mít s Pavlíkem sestřičku.“ A s těmito slovy mě pohladila po vlasech. „Sestřičku? A můžu si ji vybrat? A bude velká jako já?“ nadšeně vykřikuji. Mamka se směje a povídá: „Soničko, bude se jmenovat Milenka a bude úplně malinkatá jako tvoje panenka. Narodí se jako miminko. Zatím ji nosím tady.“ A s těmito slovy si sáhne na to veliké břicho. Vůbec tomu nerozumím a pokládám další a další zvídavé dotazy: „Mamí, a proč ji máš v bříšku? Nebolí ji to?“ „Neboj se. Nebolí. Dej mi ručičku, zrovna kope. Asi tě slyší mluvit a chce už za tebou.“ A já cítím pod svou dlaní lehké pohyby. „Júúú, ona se hýbe. Já budu mít sestřičku! Mamí, tak už ji vyndej…“ A tak zanedlouho do naší rodiny přibyla malá krásná Milenka. Dostala zkrácené jméno po mamce. Miloslavo se dost těžko vyslovovalo, tak mamce přátelé říkávali Milčo. Proto se sestřička stala nositelkou právě tohoto jména.

Náš panelák stál na konci nového sídliště. Připadal mi tak nekonečný. Vždy když jsem se podívala nahoru, cítila jsem se tak malinká. S bratrem jsme prozkoumávali každé zákoutí blízkého okolí. Milovala jsem prolejzačky, na kterých jsme se náležitě vyřádili. Potkala jsem svou první lásku, Pampelišáka Michala, jak mu říkávala mamka, a svou tehdejší nejlepší kamarádku. Opět se ve mně nezapřel malý princ. Oba jsem často bránila před místními grázlíky a jako malá holka se i párkrát za ně poprala. Nemám ráda jakékoliv bezpráví a ubližování slabším, i když mě to mockrát přivedlo do problémů.

Po narození našeho benjamínka brášky Radka to u nás vypadalo jako na rušném nádraží. Najednou nás v tom malém bytě bylo šest, a tak jsme museli se vším pomáhat. Moc mě to bavilo. Taťka byl vskutku hodný chlap, který nám ukázal, že rodina nemá jen pouhý význam příslušnosti, ale také sounáležitosti. Díky němu jsem zažila, jaké to je mít tátu. Někoho, kdo se za vás postaví, kdo vás brání, bere na výlety, ale i pokárá. Ani tenhle táta nebyl bez vady. Ale jsem ráda, že jsem ho měla. Občas se směju, když si vzpomenu, jaký to byl cholerik. Na našem sídlišti, minimálně dva bloky kolem, nás všichni znali jako ty magory z šestého patra. Tátovi do vínku bohužel nikdo nenadělil trpělivost. Občas ho něco velmi rozčílilo. Od neořezaných pastelek až po jakýkoliv kousek domácnosti. A v tom šíleném cholerickém amoku mu holt přišla jako nejlepší varianta danou věc vyhodit z okna. Opravdu se velmi divím, že nikdo nikdy nezazvonil třeba s tužkou v hlavě, že se vždycky trefil do místa, kde nikdo zrovna nešel a nikoho nesejmul. Tátu často naštvaly neuklizené hračky, špatně napsaný domácí úkol, ale třeba i mlýnek na maso, protože mu vzdoroval a nechtěl se nechat sestavit. Ošklivý to věci. Zasloužily si trošku provětrat. Když šlo do tuhého a on začal otevírat okno a prudkým pohybem odhazoval danou zlobivou věc do dálek, už jsme jen sledovali směr hodu. Buď já, nebo starší bratr Pavel jsme skočili do tepláků a hurá sprintem z šestého patra do přízemí. Nejvíc bizarní věc, co kdy letěla z okna, bylo kilo hovězího. Netuším, co mu provedlo, ale nikdy jsem tátu neviděla se takhle rychle obléct. Vzpomínám si, že mamka otevírala pusu a zřejmě ho chtěla na dvě doby seřvat, jestli je normální a kolik to stálo peněz. Ale nenechal ji. Okamžitě se začal omlouvat, že to přehnal a že pro to běží dolů. Myslím, že jsme pak k večeři měli karboše.

Táta Pavel si vzpomněl

Stali jsme se celkem moderní rodinou a pořídili si i telefon. Jednoho krásného letního odpoledne zazvonil poprvé. Mamka jej zvedla a já slyším, jak se s někým dohaduje. „Proč jim to děláš, Pavle? Oni ti věří, ale já tě znám, zase budou jenom zklamaný! Nech je raději být. Nebo se seber a přijeď, neslibuj jim to dopředu,“ poslouchám mamku za dveřmi. Srdce mi buší jako o závod. To volá můj vlastní táta! „Soničko, chceš si vzít telefon? Volá tvůj táta. Ale jestli s ním nechceš mluvit, řeknu mu to,“ říká smutně. „Ne, já chci!“ a beru si do ruky sluchátko. Usedám na zem a říkám: „Haló? Tady Soňa…“ Stydím se. Tolik let jsem ho neslyšela. „Soňulko, to jsi ty?“ Myslím, že pláče, protože se mu chvěje hlas. „Ty už jsi veliká, už ti je sedm, viď?“ ptá se. „Sedm?“ směju se. „Už je mi přeci devět!“ ... „To to ale letí. Moc rád bych vás s Pavlem viděl. Vzal bych si vás na jarní prázdniny. Chtěla bys? Mám pro tebe hezkou panenku jako dárek, určitě se ti bude líbit.“ Má tak hezký hlas, ráda ho poslouchám, říkám si. „Vážně? Ty si nás vezmeš? Jé, hrozně moc se těším. A co je to za panenku?“ Srdce mi buší obrovskou radostí! Pak si bere telefon ještě brácha Pavel. Oba jsme tak nadšení. Plánujeme, co si všechno sbalíme. Přichází mamka: „Nechci, abyste byli zase zklamaní. Vím, že to myslel vážně, co řekl, ale bojím se, že už zase nezavolá,“ povzdechne si. „Proč to říkáš? On si nás tentokrát vezme, já to vím, věřím mu. Slíbil to! A má pro mě a Pavla dárek! Ty ho nemáš ráda!“ rozhořčeně křičím… „Já jen nechci, abyste byli zklamaní. Moc bych si přála, aby si vás vzal. Opravdu…“

Tento náš rozhovor jsem si tolikrát přehrávala ve své mysli jako na plátně. Vím, co mamka cítila. Chránila nás. Jenže já jako dítě nechápala, že by člověk, táta, kterého jsem měla ráda, kterého jsem si přála mít v životě, že by to mohl být slaboch. Mamka o něm nikdy nemluvila ošklivě, naopak. Vyprávěla nám, jak ho lidé milovali, jak měl dar krásně mluvit a že uměl poutavě vyprávět. A prý jsme mu tak podobní. Dokonce nám nikdy neřekla, že tolik pil. Myslím, že ji bolelo, že o nás neměl zájem. Škoda, že jsme jako děti nerozuměly tomu, že dospělí nejsou vždy tak čestní. Opravdu se tehdy neozval. Neozval se dalších několik let.

Není táta jako táta

„Soničko, ty jsi mě neslyšela?“ ptá se mě mamka. Překvapeně se na ni podívám. „Ne, mami, co jsi říkala?“ „Už zase o něčem sníš, viď? Ty jsi takový náš snílek. Utíkej už spát. Podívej, kolik je hodin.“ A známým gestem natahuje ruku směrem k hodinám, co visí na zdi. Rozhlédnu se a vůbec nechápu, že už je venku taková tma. Zrovna jsem si představovala, jak běžím na závodech. Lidé vzrušením křičí a já se pomalu dostávám do čela. Ubývají mi síly, ale ten povzbuzující křik „Soni, pojď ještě! Makej!“ mi dodává neuvěřitelně energie. Dostávám se do čela a probíhám cílovou čarou jako první. Mám neuvěřitelnou radost. Vyhrála jsem! No jo no, ale jen v představě. Škoda, že mě máma vyrušila. Jaký by to byl pocit stát na tom stupínku pro vítěze. Však já to zítra zažiju. Pojedu na opravdové závody a určitě vyhraju. Mamka mi bude fandit s Ráďou v kočárku. Moc se těším. Bráška na mě bude určitě taky hrdý, i když ještě neumí ani chodit. „Mami? Myslíš, že jsem podobná svýmu vlastnímu tátovi? Našla jsem jeho fotku v té veliké krabici,“ vybafnu najednou na mamku a přitom v ruce svírám malou fotografii, kterou jsem si po nedávném telefonátu našla a schovala. Zítra mám vyrazit na závody a ve svém zasněném momentu přemítám, že by se tam třeba můj táta objevil. Jaký asi je? „Soničko, to víš, že ano,“ směje se a bere si do ruky jeho fotografii. „Podívej, vidíš ten drobnej nos? Je úplně stejnej jako ten tvůj. A to obočí, lícní kosti, dokonce i rty.“ Zaujatě ji poslouchám a mamka mě pohladí po vlasech. „I vlasy máte stejný. Jsi taková Pavlova malá kopie. Počkej, až ti narostou fousy a knírek, tak budete k nerozeznání.“ A s těmito slovy se ze srdce zasměje. „Mami! Já jsem ale holka. A žádný fousy nechci!“ uraženě odpovídám. Jsem unavená a musím být na zítra fit. Zvednu se od stolu, hodím oko na spící ségru Milenu. Starší brácha Pavel něco čmárá do sešitu, ale máma ostře zavelí „Alou na kutě!“ A tak se naše početná rodina ubírá spát.

Ty závody jsem vyhrála. A vítězství se jen hromadila. To nejcennější v podobě mistryně republiky přišlo z juda. Na kroužek jsem začala chodit, abych se ubránila grázlíkům ze sídliště. Jednou jsem hlídala brášku před barákem a jeden z nich mě švihl prutem do obličeje. Prostě jen tak. Měla jsem tam dlouhé roky jizvu. Tehdy jsem přišla domů a přinesla jsem letáček ohledně juda v naší škole. A tak jsem se naučila bránit. Ten samý kluk mě napadl za pár měsíců znovu, ale já jsem s ním pořádně flákla o zem. Už si na mě nikdy netroufl. Tedy alespoň ne sám. Tehdy jsem ještě netušila, jak veliký krok jsem v životě učinila. Naučila jsem se také poprvé v životě bránit i sama sebe…

Pach dobrodružství

V mých dvanácti letech se vlastní otec znovu ozval a vzal si mě s Pavlem dokonce i přes noc někam k přehradě Vír. Do malé lesní chajdy bez záchodu. Připravil si pro nás se strejdou Olinem úžasný program. Zažila jsem neuvěřitelné dobrodružství se svým tátou! Vymyslel pro nás skvělý soutěže. A přijel i náš bratranec Boris. Běhali jsme po lese, hledali různá znamení, rostliny, zvířata. Jedli smaženici udělanou na ohni, poprvé šli na suchý záchod neboli do kadibudky do lesa. Potkali se s vodníkem. Pozorovali světlušky. Zvládla jsem stezku odvahy a nepočurala se strachy jako Boris, když se kousek od nás ozval hejkal. Byl to nejlepší zážitek na světě! Tolik úžasných chvil za dva dny. Večer nám táta vyprávěl podivné příběhy. A já dodnes nechápu, jak sehráli tu scénku s vodníkem. Díky tomuhle mohu říct, že to byl dobrý táta. Škoda, že jen dva dny za celý život… Ale i za ty jsem vděčná, protože jsem ho alespoň maličko poznala osobně.

Ten samý rok jsme s ním strávili ještě další dva dny. Zemřela mu babička, naše prababička. Setkali jsme se na pohřbu na Moravě, kam nás vzala naše crhovská babička, u které jsme trávili prázdniny. Prababička bydlela ve vedlejší vesnici, tak jsme ji často chodili navštěvovat. Párkrát jsme tam potkali i našeho tátu. Ale vždy se vypařil jako pára nad hrncem. Táta Pavel po pohřbu přišel za naší crhovskou babičkou a řekl jí, že si nás vezme na smuteční hostinu. Měla se konat někde poblíž v jednom lesním penzionu, který provozoval se svou přítelkyní. Ale celé to vyústilo v jeden veliký průšvih, protože naší crhovské babičce pořádně neřekl, kam nás bere. A babička se holt nezeptala. Když volala mamka, jak jsme zvládli pohřeb, babička jí pověděla, že jsme s tátou Pavlem. Mamka chytla hysterický záchvat a s tátou Milanem sedli do auta a jeli nás hledat. Jenže prvně museli vypátrat, kde vůbec začít.

V mezidobí jsme já a nic netušící čtrnáctiletý bratr dorazili se svým tátou na obrovský penzion, kde byla i smuteční hostina. Moc si to nepamatuji. Setkala jsem se poprvé se smrtí a seděla jsem u krbu a přemýšlela, co to znamená. S nikým jsem nemluvila, jen s obrovitánským psem, kterému říkali Zabiják. Ležela jsem s ním u toho krbu a objímala ho. Prý nenáviděl jiné psy, ale na všechny ostatní byl hodný. V tom penzionu tehdy spaly jen dvě mladé ženy a my. Měla jsem být na pokoji s tátou a bratrem. Ráno jsem se ale probudila v posteli jen s tím obřím psem. V pokoji nikdo jiný nespal. Zvedla jsem se a šla hledat taťku a bráchu do pokojů okolo. Tenkrát mě překvapilo, když jsem na jednom místě našla bratra s jednou z těch žen a v jiném pokoji svého otce s druhou z nich. Tehdy jsem to nechápala, nebo spíš nechtěla chápat. Ani jsem o tom dlouho s nikým nemluvila. Jo, můj táta měl rád ženy. A jaký to vynikající otec strhne svého čtrnáctiletého syna, aby šel v jeho šlépějích, a pomůže mu sbalit holku na jednu noc? Trošku opačný pohled na toho báječného otce, se kterým jsem strávila neuvěřitelné dva dny v chatě. Jak říkávala mamka, neuměl si pomoct, když viděl hezkou ženu. Tehdy to vyústilo v ošklivou hádku, když se tam přiřítila mamka s tátou Milanem. Myslím, že se milí otcové do sebe pustili a Milan Pavlovi jednu vrazil. Měli o nás s mamkou ohromný strach. Náš nespolehlivý otec nás někam odvezl a nikomu neřekl kam. Koho by to nevyděsilo? To bylo naposledy, co jsem se zahleděla do těch kaštanových očí. Do stejných očí jako zdobí mou tvář. „Ahoj…“ řekla jsem svému vlastnímu otci rozpačitě. Najednou tam stáli dva tátové a já nevěděla, jak ho mám oslovit. Opět jsem se styděla. Naposledy jsem se v autě otočila a zamávala mu. Sklesle tam stál… Byl to poslední pohled, který jsem mu kdy věnovala.

Copak je to za vetřelce

Věřím, že mamka těch deset let s tátou Milanem prožívala své štěstí. Deset krásných a celkem klidných let, až na občasnou vzájemnou nenávist táty a staršího bratra. Neumím si to jinak vysvětlit, než že mamka prostě přitahovala grázly. Tehdy jsem se zmítala ve svých čtrnácti letech života. Sportovala jsem, jezdila na závody v judu nebo atletice. A netušila jsem, že mezi mamkou a nevlastním tátou existuje nějaký problém. Problém jménem Míra. Slovák, který mamce motal hlavu.

Jednoho sobotního rána sedím v jídelně. Malé panelákové místnosti bez oken. Žijeme v šestém patře v třípokojovém bytě, ve kterém slyšíte sousedy mluvit, natož dělat jiné věci. Musím si v té naší malé jídelničce svítit, jinak bych pořádně neviděla, co si vlastně mažu na rohlík. Sedím na lavici u starého stolu s igelitovým ubrusem. Atmosféru doplňuje vrčící lednice, která už přesluhuje. K dokonalosti mi hraje i čerpadlo akvária, kde plave pár rybiček včetně mého Oskara. Přes tenké stěny slyším sousedy, hádají se jako obvykle. Jsem jen tady a teď a vychutnávám si čerstvý rohlík s máslem, pro který jsem ráno zaběhla do obchodu. Táta vzal sourozence Milenu a Radka na výlet na kole. Mně se moc nechtělo. Mám před sebou ještě sobotní trénink a raději si půjdu zaběhat než na kolo. Pavel, starší bratr, ten před pár měsíci odešel za naším pravým tátou do Brna. S tátou Milanem se v podstatě neustále hádali. Mamka kvůli nim často plakala. Až se bratr sebral a řekl, že bude bydlet u otce, který mě už nezajímal. Opět se roky neozval. Tak ať si to s ním brácha užije, říkám si pro sebe a cítím, že se na vlastního tátu zlobím. Ve svých myšlenkách ho poslední dobou začínám oslovovat „Zploditel“. Ne, to není můj táta. Jsem doma jen s mamkou. Něco štrachá v kuchyni. Vaří si svého oblíbeného turka. Mám ráda, když si můžeme povídat. Sedá si ke mně. Chvíli si jen tak vykládáme o všem možném. A pak mamka zvážní, ale jako by se rozzářila. „Soničko, holčičko, chtěla bych ti něco říct. Moc ti věřím a vím, že ty jediná mě pochopíš.“ A s těmito slovy začínám mít divný pocit. V podstatě si uvědomuji tlak těch vět. Že já jediná jsem ta, která to jistě pochopí. Ale co pochopí? Je nemocná? „Víš, Milana mám moc ráda. Ale jak se hodně hádáme, tak jsem k němu ztratila veškerý respekt. Někdy mu nemůžu přijít na jméno.“ Mluví o tátovi. Dívám se na ni a vidím, jak její tvář čím dál tím víc září. Mluví ale o tátovi, že k němu cítí něco jako nenávist? Ach bože, ona si určitě někoho našla! To ne! Děsím sama sebe. Mamka pokračuje: „V práci máme takového sympaťáka ze Slovenska, jmenuje se Miroslav. Krásný, vysoký a mužný chlap s dlouhými kudrnatými vlasy. Je na mě tak hodný. Soničko, já se do něho zamilovala. A teď nevím, co mám dělat.“ Sedím a poslouchám. Uvnitř začínám cítit vůči tomuto muži nehezké pocity. A zároveň velikou lítost vůči tátovi. Vždyť on si to nezaslouží. Vypráví mi téměř až do oběda, jak ho miluje, jak je pro ni ten nejlepší chlap pod sluncem. Jak s tátou už nemůže žít. Že mu neumí lhát. Cítím takovou tíhu. Copak já to můžu nějak vyřešit? Je mi čtrnáct let. Nechci dalšího tátu, já mám tohohle ráda. „Slib mi, že to nikomu neřekneš, Soničko,“ říká mi. „Jasně, mami. Neboj se,“ slibuji mamce, že tohle tajemství zůstane jen mezi námi. A najednou cítím, jak nenávidím slovo tajemství. Už nikdy nechci držet žádné tajemství. Mám pocit, že ji nenávidím za to, že ubližuje tátovi. Tomu hodnému, i když pedantskému muži. Ale já ho mám ráda.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta z prachu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.