Přeložila:

IVANA DRESIA

Brittainy C. Cherry: Oheň mezi námi

Vydání první

Copyright © 2016 by Brittainy C. Cherry

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2523. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Fire Between High and Lo

vydaného v roce 2016

Český překlad © 2022 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography: Franggy Yanez

Cover Design: Quirky Bird

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1856-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1857-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brittainy C. Cherry

Oheň mezi námi

Elements (2)

VĚNOVÁNÍ

Pro všechny ty, kteří v sobě mají oheň a věří v lepší zítřky.

Pro ty, kteří se potřebují dozvědět, že jejich minulé chyby je nedefinují.

Pro tebe.

PROLOG

Alyssa

Ten kluk v červené mikině ve frontě u pokladny na mě pořád zíral. Už jsem ho tu viděla mnohokrát, byl tady i dnes ráno. Skoro každý den se s kamarády poflakoval v uličce za obchodním domem, ve kterém jsem pracovala. Viděla jsem je tam pokaždé, když mě šéf poslal vyhodit prázdné kartony.

Ten kluk v červené mikině s kapucí se tu se svými přáteli objevoval každý den. Nadělali spoustu hluku, kouřili cigarety a sprostě nadávali. On tak trochu vybočoval z davu, protože ti ostatní kluci se neustále něčemu smáli. On se zdál jako němý, skoro jako by se jeho mysl toulala někde daleko. Jeho rty se málokdy pohnuly, napadlo mě, že se nejspíš vůbec neumí usmívat. Možná že to byl člověk, který jen existoval, místo aby žil.

Občas jsme se setkali očima, ale já jsem se pokaždé odvrátila.

Připadalo mi těžké dívat se do jeho karamelových očí, protože vypadaly daleko smutnější, než by měly být oči kluka v jeho věku. Pod nimi měl hluboké, téměř fialové kruhy a vrásčité linie, ale přesto byl moc hezký. Hezký, unavený chlapec. Žádný kluk v jeho věku by neměl vypadat tak vyčerpaně, a zároveň tak úžasně jako on. Působil na mě dojmem, jako by měl za sebou přinejmenším sto let nepřetržitého boje a utrpení, navzdory svému mládí. Jen podle jeho postoje bych řekla, že už si musel projít mnohem více soukromými válkami než většina lidí kráčejících po této zemi: ramena shrbená dopředu, záda neměl nikdy úplně rovná.

Ale celá jeho osobnost nevypadala zlomená.

Měl středně dlouhé tmavé vlasy, jež vždy působily dokonalým dojmem. Pokaždé. Někdy vytáhl z kapsy malý hřeben a projel si s ním svoje vlny, skoro jako by ho vystřelili z Pomády z padesátých let. Vždycky měl na sobě stejné oblečení: buď obyčejné bílé tričko, nebo obyčejné černé tričko, nebo občas červenou mikinu s kapucí. Džíny měl pokaždé černé, k tomu černé boty s bílými tkaničkami. Netušila jsem proč, ale i když jeho oblečení bylo tak prosté, z toho kluka mi naskakovala husí kůže.

Taky jsem si všimla jeho rukou. Neustále v nich měl zapalovač, který střídavě rozsvěcoval a zhasínal. Nonstop. Zajímalo by mě, jestli si vůbec uvědomoval, že to dělá. Skoro to vypadalo, jako by ten věčný plamen byl součástí jeho existence.

Znuděný výraz, unavené oči, dokonalé vlasy a zapalovač v ruce.

Jaké jméno by se hodilo ke klukovi, jako je on?

Možná Hunter. To znělo docela jako jméno pro drsňáka – jímž nejspíš byl, jak jsem předpokládala. Nebo Gus. Frajírek z padesátých let. Anebo Mikey – protože to znělo sladce, což byl pravý opak toho, jak na mě působil, a mě takové protiklady bavily.

Ale na jeho jméně v současné chvíli nezáleželo.

Důležité teď bylo jenom to, že právě stál naproti mně. Vypadal rozrušeněji než obvykle. Obličej měl rudý jako řepa a nervózně kroutil prsty, zatímco stál ve frontě na moji pokladnu. Mával před sebou platební kartou znovu a znovu a očividně mu to působilo velké rozpaky. Pokaždé byla zamítnuta. Nedostatečné finanční prostředky. Vždycky ještě víc zrudl a zachmuřil se. Nedostatečné finanční prostředky. Kousal se do spodního rtu. „To nedává smysl,“ mumlal si pro sebe.

„Můžu to zkusit tady na pokladně, jestli chceš. Ty automaty občas zlobí.“ Usmála jsem se na něho, ale on můj úsměv neopětoval. Jeho vrásky se prohloubily a v obličeji měl chladný výraz. Zlostně povytáhl obočí, přesto mi podal svoji kartu. Naskenovala jsem ji a zamračila se. Nedostatečné finanční prostředky. „Podle všeho na kartě není dost peněz.“

„Díky, Sherlocku,“ zamumlal.

Ještě bude drzej.

„To je blbost.“ Vztekle zafuněl, hruď se mu zvedala a klesala. „Včera nám měly přijít peníze.“

Nám? Co to znamenalo? Do toho ti nic není, Alysso. „Nemáš ještě jednu kartu, kterou bychom mohli zkusit?“

„Kdybych měl jinou kartu, nemyslíš, že už bych ji vyzkoušel?“ vyštěkl, až jsem nadskočila. Hunter. Určitě se jmenoval Hunter. Drzej, zlej Hunter. Nebo možná Travis. Jednou jsem četla knížku, v níž vystupoval Travis, a byl to velmi hříšný muž. Musela jsem tu knihu tenkrát odložit, abych se přestala červenat.

Nadechl se, pohlédl na dlouhou frontu, která se vytvořila za ním, a pak se mi podíval do očí. „Omlouvám se. Neměl jsem na tebe křičet.“

„To je v pořádku,“ odpověděla jsem.

„Ne. Není. Omlouvám se. Mohl bych ty věci tady na chvíli nechat? Potřebuju zavolat mámě.“

„Jo, jasně. Zatím obsloužím další zákazníky a pak to vyřešíme, jakmile zjistíš, co a jak. O nic nejde.“

Na jeho tváři se objevil náznak úsměvu a mně se z toho málem podlomila kolena. Netušila jsem, že to umí. Možná to byl jen nervový záškub, ale když se jeho rty lehce zvlnily, vypadal tak hezky. Dalo se poznat, že se neusmívá moc často.

Když ustoupil stranou, aby zavolal své mámě, ze všech sil jsem se snažila neposlouchat. Odbavovala jsem další zákazníky, přesto se moje zvědavé uši a oči pořád vracely k němu.

„Mami, já jen říkám, že si připadám jako zasranej idiot. Pořád jsem to zkoušel, ale karta byla pokaždý zamítnuta.“

„Vím, jakej je pin. Zadal jsem správný číslo.“

„Že jsi včera použila kartu?“ zeptal se. „A k čemu? Co jsi kupovala?“

Trochu odtáhl telefon, zatímco jeho máma zřejmě hlasitě mluvila, a obrátil oči v sloup, než si mobil přiložil zpátky k uchu.

„Co tím chceš říct, že jsi koupila dvaatřicet beden Coca-Coly?!“ křičel. „Co budeme sakra dělat s dvaatřiceti bednami Coca-Coly?“ Všichni v obchodě se otočili jeho směrem. Když se naše pohledy střetly, jeho rozpaky byly zpět. Usmála jsem se. On se zamračil. Ačkoliv mi to lámalo srdce, zároveň mi připadal neuvěřitelně přitažlivý. Pomalu se ke mně obrátil zády a věnoval se hovoru s matkou. „A co podle tebe budeme příští měsíc jíst?“

„Jo, zítra dostanu zaplaceno, ale to nebude stačit. Nechci už zase říkat o peníze Kellanovi – mami, nepřerušuj mě. Poslouchej. Musím zaplatit nájem. V žádným případě to nebude…“ Odmlka. „Mami, sklapni už konečně, zatraceně! Utratila jsi všechny naše peníze za Coca-Colu!“

Další odmlka. Pohyby paží, svědčící o vzteku a bezmoci.

„Ne! Ne, je mi vážně fuk, jestli to byla dietní Cola nebo Cola Zero!“ Povzdechl si a vjel si prsty do vlasů. Na okamžik odložil telefon na zem, zavřel oči a zhluboka se nadechl. Zvedl ho zpátky. „Tak fajn. Něco vymyslím. Nedělej si s tím starosti, jo? Nějak to vyřeším. Musím končit. Ne, já se na tebe nezlobím, mami. Jo, jasně. Už budu muset končit. Jo, já vím. To je v pořádku. Nejsem naštvanej, jasný? Promiň, že jsem na tebe křičel. Omlouvám se. Vážně se nezlobím.“ Jeho hlas se ztišil, ale stejně jsem nedokázala přestat poslouchat. „Omlouvám se.“

Když se otočil zpátky ke mně, zrovna jsem odbavovala posledního zákazníka ve frontě. Pokrčil rameny, přistoupil blíž a třel si zátylek. „Vypadá to, že dneska ty věci nebudu schopnej zaplatit. Omlouvám se. Musím to všechno vrátit zpátky do regálů. Promiň.“ Nepřestával se omlouvat.

Sevřel se mi žaludek. „To je v pořádku. Vážně. Postarám se o to. Stejně už končím, všechno to uklidím.“

Znovu se zamračil. Přála jsem si, aby s tím přestal. „Tak fajn. Promiň.“ Taky jsem si přála, aby se přestal omlouvat.

Jakmile odešel, podívala jsem se do jeho nákupních tašek. Když jsem viděla, co tam měl, lámalo mi to srdce. Všechny věci dohromady dělaly jedenáct dolarů, a on si nemohl dovolit ani to. Instantní nudlové polévky, cereálie na snídani, mléko, arašídové máslo a bochník chleba – položky, o jejichž koupi jsem sama nikdy nemusela přemýšlet.

Nikdy nevíš, jak jsi na tom dobře, dokud nevidíš, jak špatně je na tom někdo jiný.

„Hej!“ křičela jsem a běžela za ním na parkoviště. „Hej! Tohle sis zapomněl!“

Pomalu se otočil a zmateně přimhouřil oči.

„Svůj nákup,“ řekla jsem a podávala mu papírové tašky. „Zapomněl sis svůj nákup.“

„Za to by tě mohli vyhodit.“

„Cože?“

„Za krádež potravin,“ ucedil.

Na okamžik jsem zaváhala, trochu zmatená tím, proč jeho první myšlenkou byla úvaha, že jsem to jídlo ukradla. „Neukradla jsem to, zaplatila jsem za to.“

Údiv v jeho pohledu naznačoval, že jsem ho vyvedla z konceptu. „Proč bys to dělala? Vždyť mě ani neznáš.“

„Pochopila jsem, že se snažíš postarat o svou mámu.“

Stiskl si kořen nosu a zakroutil hlavou. „Vrátím ti to.“

„Ne, s tím si nedělej starosti.“ Vehementně jsem vrtěla hlavou. „O nic nejde.“

Kousl se do spodního rtu a přejel si dlaní přes oči. „Vrátím ti to. Ale… děkuju. Díky moc… ehm…“ Když sklopil oči na mou hruď, na okamžik mi to bylo nepříjemné, dokud jsem si neuvědomila, že se dívá na mou jmenovku. „Děkuju, Alysso.“

„Rádo se stalo.“ Otočil se a chystal se jít pryč. „A co ty?!“ zakřičela jsem za ním. Jednou nebo dvakrát jsem škytla – nebo možná padesátkrát.

„Co já?“ zeptal se, ale ani se ke mně neotočil, pořád šel dál.

„Jak se jmenuješ?“

Hunter?

Gus?

Travis?

Mikey?!

Určitě by mohl být Mikey.

„Logan,“ řekl. Šel dál a ani jednou se neohlédl. Dala jsem si do pusy límeček od košile a žvýkala ho, byl to příšerný zlozvyk, kvůli kterému mi máma vždycky nadávala, ale máma tu nebyla a já jsem měla najednou plné břicho motýlů.

Logan.

Když jsem o tom teď přemýšlela, vlastně vypadal jako Logan.

Za pár dní se ukázal znovu, aby mi vrátil peníze. Od té doby se začal objevovat přinejmenším jednou týdně, aby si koupil bochník chleba nebo instantní nudle nebo balíček žvýkaček. Pokaždé chodil k mé pokladně. V určitém okamžiku jsme si spolu během odbavování nákupu začali povídat. Vyšlo najevo, že jeho nevlastní bratr randil s mojí sestrou. Chodili spolu snad celou věčnost. V jednu chvíli se skoro usmál. A jindy bych přísahala, že se doopravdy upřímně smál. Postupem času jsme se tak nějak spřátelili. Začalo to tím, že jsme spolu občas prohodili pár slov, a za nějakou dobu už jsme spolu vedli dlouhé, zajímavé rozhovory.

Když jsem končila v práci, seděl na obrubníku na parkovišti a čekal tam na mě, abychom si mohli dál povídat. Opalovali jsme se pod paprsky letního slunce. Večer jsme diskutovali pod planoucími hvězdami.

Se svým nejlepším přítelem jsem se seznámila u pokladny v obchodě s potravinami.

A od té doby můj život už nikdy nebyl stejný jako předtím.

PRVNÍ ČÁST

Jeho duše byla v plamenech

a sežehla každého, kdo stál příliš blízko.

Ale ona přistoupila co nejblíž,

bez obav z horkého popela.

Kapitola první

Logan

Dva roky, sedm holek, dva kluci, devět rozchodů a později silné přátelství.

Díval jsem se na dokument o plněných koláčích.

Dvě hodiny svého života jsem strávil sezením před malou televizí a sledováním DVD z knihovny o historii koláčů s různými náplněmi a křupavou krustou. Dozvěděl jsem se, že první páj pocházel už z dob starých Egypťanů. První zdokumentovaný páj upekli Římané z žitné mouky, kozího sýra a medu. Znělo to naprosto nechutně, ale na konci dokumentu jsem netoužil po ničem jiném než ochutnat ten zatracený koláč.

Ve skutečnosti jsem si na plněné koláče nijak zvlášť nepotrpěl, vždycky jsem měl spíš radši dorty, ale v tu chvíli jsem nedokázal myslet na nic jiného než na šťavnatý páj s křupavou kůrkou.

Měl jsem všechny potřebné ingredience k tomu, abych ho upekl. Jediné, co mi stálo v cestě, byla moje teď už bývalá přítelkyně. Několik posledních hodin jsme strávili tím, že jsem k ní vysílal nejednoznačné signály.

Rozchody s holkama mi nikdy moc nešly. Většinou jsem jim jen poslal jednoduchou textovku: Nefunguje to, promiň, nebo se rozhodl pro pětivteřinový telefonát, abych to ukončil, jenže tentokrát to nešlo. Alyssa mi totiž řekla, že rozejít se s někým po telefonu je to nejhorší, co může člověk udělat.

Takže jsem se se Shay sešel osobně. Fakt blbej nápad.

Shay, Shay, Shay. Kéž bych s ní dnes večer neměl sex. Třikrát. Po tom, co jsem se s ní rozešel. Ale teď byla jedna hodina po půlnoci a ona…

… nehodlala odejít.

A taky nehodlala přestat mluvit.

Pršelo a studený vítr nám svištěl kolem uší, zatímco jsme stáli před mým bytovým domem. Nepřál jsem si nic jiného než vrátit se do své ložnice a mít konečně klid. Chtěl jsem toho tak moc? Trochu si zahulit, podívat se na nějaký nový dokument a třeba upéct koláč.

Chtěl jsem být sám. Nikdo nebyl tak rád sám jako já.

Zapípal mi mobil a na obrazovce se objevilo Alyssino jméno s textovou zprávou.

Alyssa: Už je dobrý skutek vykonán?

Usmíval jsem se sám pro sebe, protože jsem věděl, že tím myslela rozchod se Shay.

Já: Jo.

Sledoval jsem tři elipsy objevující se na mém mobilu a čekal, až uvidím Alyssinu odpověď.

Alyssa: Ale nespal jsi s ní, že ne?

Další elipsy.

Alyssa: Bože, tak ty ses s ní vyspal, že jo?

Ještě víc elips.

Alyssa: NEJEDNOZNAČNÉ SIGNÁLY!

Nemohl jsem si pomoct, musel jsem se smát, protože mě znala lépe než kdokoliv jiný. Během posledních dvou let se ze mě a Alyssy stali ti nejlepší přátelé, ačkoliv jsme ve skutečnosti byli pravými opaky. Její starší sestra chodila s mým bratrem Kellanem. Ze začátku jsme byli oba s Alyssou přesvědčení, že nemáme vůbec nic společného. Ona s oblibou chodila do kostela, zatímco já kouřil trávu za rohem. Ona věřila v Boha, zatímco já tančil s démony. Ona měla budoucnost, zatímco já jsem byl uvězněný ve své minulosti.

A přesto jsme měli jisté věci společné a to nás sblížilo. Její máma ji sotva tolerovala, moje máma mě nenáviděla. Její táta byl blbec, můj táta byl ďábel.

Když jsme si uvědomili, co všechno máme společné, trávili jsme spolu čím dál víc času a den ode dne jsme se víc a víc sbližovali.

Byla to moje nejlepší kamarádka, zářivé světlo mých posraných dní.

Já: Jednou jsem to s ní dělal.

Alyssa: Dvakrát.

Já: Jo, dvakrát.

Alyssa: TAKŽE TŘIKRÁT, LOGANE? PANEBOŽE!

„S kým si píšeš?“ zakňourala Shay. „Co je pro tebe teď důležitějšího než tahle naše konverzace?“

„Alyssa,“ řekl jsem na rovinu.

„Můj bože. To jako vážně? Ta se tě nemůže nabažit, co?“ stěžovala si Shay. Ale to pro mě nebylo nic nového. Každá holka, se kterou jsem v posledních dvou letech chodil, extrémně žárlila na Alyssu a na náš zvláštní vztah. „Vsadím se, že ji pícháš.“

„Jo, píchám,“ zavrčel jsem. To byla první lež. Alyssa byla komplikovaná, a i kdyby nebyla, tak se mnou to rozhodně nebylo snadné. Byla zvyklá na vysokou životní úroveň – takovou, kterou jsem jí já rozhodně nemohl nabídnout. A já sám jsem měl vysoké požadavky na jejího potenciálního partnera – požadavky, které žádný chlap nemohl splnit. Ona si zasloužila jen to nejlepší, a většina mužů v True Falls ve Wisconsinu jí mohla nabídnout jen drobky.

„Vsadím se, že to ona je ten důvod, proč se se mnou rozcházíš.“

„Jo, přesně tak.“ To byla druhá lež. Rozhodl jsem se sám, nicméně Alyssa mě vždycky podpořila, ať se dělo cokoliv. Pokaždé mi však poskytla i zpětnou vazbu, a když jsem něco dělal špatně, dala mi to najevo. Někdy byla až bolestně upřímná.

„Nikdy pro ni nebudeš dost dobrej. Nemyslí to s tebou vážně. Ona je holka z dobrý rodiny, a ty… ty seš jenom kus hovna!“ ječela Shay.

„Máš pravdu.“ To byla první pravda.

Alyssa byla hodná holka a já byl kluk, kterému nikdy nemohla patřit. I když jsem se občas zadíval na její krásný, blonďatý, kudrnatý vlasy a v duchu si představoval, jaký by to bylo, kdybych ji mohl držet úplně blízko u sebe a pomalu ochutnávat její rty. Možná v nějakém jiném světě bych pro ni byl dost dobrý. Možná bych nebyl už od dětství v háji a měl svůj život pod kontrolou. Mohl bych jít na vysokou školu, dělat kariéru a měl bych něco, čím bych se mohl pochlubit. Pak bych ji mohl pozvat na rande, vzít ji do nějaké nóbl restaurace a říct jí, aby si objednala cokoliv z jídelního lístku, protože peníze pro mě nejsou žádný problém.

Mohl bych jí říct, že zbožňuju, jak se její modré oči pořád usmívají, dokonce i když se mračí, a že se mi líbí, jak si okusuje límeček na halenkách, když se nudí nebo je nervózní.

Mohl bych být někým, kdo je hoden lásky, a ona by mi dovolila, abych ji miloval.

Možná v nějakém jiném světě. Existovalo však jen tady a teď, kde Alyssa byla mou nejlepší kamarádkou.

I za to jsem byl nesmírně vděčný.

„Říkal jsi, že mě miluješ!“ brečela Shay a slzy jí tekly po tvářích.

Jak dlouho už takhle řvala? Mohla by se živit jako profesionální plačka.

Vrazil jsem si ruce do kapes džínů a prohlížel si její tvář. Sakra. Vypadala vážně hrozně. Byla ještě sjetá z předchozího večera a make-up měla rozmazaný po celém obličeji.

„To jsem neřekl, Shay.“

„Ale ano, řekl! A řekl jsi to víc než jednou!“ tvrdila.

„Vymýšlíš si kraviny.“ Pátral jsem v paměti, jestli mi ta slova nemohla v určitém okamžiku omylem vyklouznout, věděl jsem však, že se to nestalo. Nikoho jsem nemiloval. Pár lidí jsem měl možná rád. Prsty jsem si přejel po spáncích. Shay už by vážně měla nasednout do toho svýho auta a konečně odjet. A sice hodně daleko.

„Nejsem blbá, Logane! Vím, co jsi řekl!“ Ona snad doopravdy věřila tomu, že ji miluju. Což bylo smutné. „Řekl jsi to dneska v noci! Copak si nevzpomínáš?“

„Shay, řekl jsem, že miluju šukání s tebou. Ne že miluju tebe.“

„To je to samý.“

„Není. Věř mi.“

Zničehonic mě praštila kabelkou. Pravda byla, že jsem si to zasloužil. Znovu se rozmáchla a já jsem jí v tom nezabránil. Když se rozmáchla potřetí, popadl jsem její kabelku a škubl s ní. Moje ruka přistála na jejích bedrech a ona se při mém doteku prohnula. Přitiskl jsem si ji k sobě. Ztěžka dýchala a po tvářích se jí pořád kutálely slzy. „Neplač,“ zašeptal jsem a pokusil se zapojit šarm, abych ji přiměl odejít. „Jsi moc krásná na to, abys brečela.“

„Ty seš takovej hajzl, Logane.“

„Právě proto bys se mnou neměla být.“

„Rozešli jsme se před třemi hodinami, a z tebe se najednou stal úplně jinej člověk.“

„To je zvláštní. Já bych spíš řekl, že ses změnila ty, když ses dala dohromady s Nickem.“

„Ale no tak, přenes se přes to. To byl omyl. Ani jsme spolu nespali. Ty seš jedinej chlap, se kterým jsem v posledních šesti měsících měla sex.“

„Ehm, randíme spolu už osm měsíců.“

„Co seš zač, podělanej učitel matiky? To máš fuk.“

Můj vztah se Shay byl za poslední dva roky ten nejdelší. Většinou jsem střídal holky zhruba po měsíci, ale se Shay nám to vydrželo celkem osm měsíců a dva dny. Vlastně jsem ani nevěděl proč, snad kromě toho, že její život se skoro jako přes kopírák podobal tomu mému. Její matka byla labilní a její otec byl ve vězení. Neměla ke komu vzhlížet. Sestru vykopla jejich máma z domu, protože ji zbouchnul nějakej pitomec.

Možná že ta temnota ve mně na chvíli viděla a uctívala tu temnotu v ní. Dávalo by to smysl. Ale jak šel čas, začínal jsem si uvědomovat, že právě kvůli těm podobnostem k sobě nepatříme. Oba jsme měli zpackanej život. Být se Shay bylo jako dívat se do zrcadla a vidět tam všechny vlastní jizvy, jak se člověku vysmívají.

„Shay, ukončeme to, prosím. Jsem unavenej.“

„Fajn. Zapomněla jsem, že ty seš pan Dokonalej. Lidi dělají v životě špatný rozhodnutí,“ vysvětlovala mi.

„Mělas něco s mým kamarádem, Shay.“

„Jo! Líbali jsme se, ale to bylo všechno! A jenom proto, že tys mě podváděl!“

„Co ti mám na to říct? Nikdy jsem tě nepodvedl.“

„Možná ne fyzicky, ale emocionálně, Logane. Nikdy jsi mi nebyl doopravdy oddaný, vždycky jsi byl jako duchem nepřítomný. Za všechno může Alyssa. To ona je ten důvod, proč ses ke mně choval jako studenej čumák. Ta hloupá děv…“

Zvedl jsem ruku k jejím ústům a zarazil její slova. „Neříkej to, nebo toho budeš litovat.“ Spustil jsem ruku a ona mlčela. „Od prvního dne jsem ti říkal, co jsem zač. Je to tvoje chyba, že sis myslela, že mě můžeš změnit.“

„Víš co? Ty nikdy nebudeš s nikým šťastnej, protože ses upnul na holku, kterou nikdy nebudeš mít. A nakonec zůstaneš sám, smutnej, osamělej a zahořklej. Pak si na mě vzpomeneš!“

„Můžeš prostě odejít?“ povzdechl jsem si a promnul si obličej. Vinil jsem z toho Alyssu.

„Musíš se s ní rozejít osobně, Lo. Žádnej slušnej chlap by to neudělal jinak. Nemůžeš se s někým rozejít po telefonu.“

Občas měla hrozný nápady.

Shay nepřestávala brečet.

Bože, tolik slz.

Nesnášel jsem slzy.

Několikrát hlasitě popotáhla a zadívala se do země. Když zvedla hlavu, v jejím výrazu jsem uviděl náznak sebejistoty. „Myslím, že bychom se měli rozejít.“

Musel jsem vypadat šokovaně. „Rozejít?“ To už jsme přece udělali!

„Mám prostě pocit, že každej z nás chce něco jinýho.“

„Fajn,“ souhlasil jsem.

Prsty mi přejela po rtech, jako by mě chtěla umlčet, ačkoliv jsem se nechystal nic říct. „Nebuď z toho smutnej. Je mi to líto, Logane. Ale prostě by to nefungovalo.“

V duchu jsem se musel smát. Potřebovala, aby to vypadalo, že rozchod byl její nápad. Ustoupil jsem a dal si ruce na krk. „Máš pravdu. Seš pro mě až moc dobrá.“

Proč seš ještě pořád tady?

Přešla ke mně a přejela mi konečky prstů po rtech. „Určitě si někoho najdeš. Vím to. Jistě, nejspíš bude vypadat jako opice, ale i tak.“ Přeběhla ke svému autu, otevřela dveře a nasedla. Když se rozjela, sevřel se mi žaludek. Rozběhl jsem se v lijáku k jejímu autu a volal za ní.

„Shay! Shay!“ Mával jsem rukama ve tmě a uběhl přinejmenším pět bloků, než zastavila na červenou. Zabušil jsem na okénko u řidiče a ona vyjekla leknutím.

„Logane! Co to sakra děláš?“ křičela a stahovala okénko. Její zmatený výraz se po chvíli změnil v samolibý úšklebek. Přimhouřila oči. „Ty se chceš ke mně vrátit, že jo? Věděla jsem to.“

„Já…,“ začal jsem sípat. Nebyl jsem žádný sportovec, to byla spíš doména mého bratra. Snažil jsem se popadnout dech a držel jsem se rukama za okraj jejího okna. „Já… já… po-třebuju…“

„Co potřebuješ? Copak, zlato? Co bys potřeboval?“ zeptala se a jemně mi přejela rukou po tváři.

„Koláč.“

Zmateně se opřela do sedadla. „Cože?“

„Potřebuju ty suroviny na koláč, který jsme spolu předtím koupili. Jsou na zadním sedadle tvýho auta.“

„Děláš si ze mě prdel?!“ zaječela. „Ženeš se za mnou přes půl města pro ingredience na posranej koláč?!“

Povytáhl jsem obočí. „Ehm, jo.“

Sáhla dozadu do auta, popadla tašku a hodila ji po mně. „Ty seš fakt neuvěřitelnej! Tady máš ty svoje pitomý sračky!“

Uculil jsem se. „Díky.“

Její auto odjelo a já se nemohl ubránit smíchu, když jsem slyšel, jak za mnou křičí: „Dlužíš mi dvacet babek za ten kozí sýr!“

Jakmile jsem se vrátil do svého bytu, vytáhl jsem mobil a poslal zprávu.

Já: Až se příště budu rozcházet s nějakou holkou, udělám to přes textovku.

Alyssa: Bylo to zlý?

Já: Příšerný.

Alyssa: Je mi jí líto. Měla tě opravdu ráda.

Já: Podvedla mě!

Alyssa: A přesto jsi našel způsob, jak se s ní ještě třikrát vyspat.

Já: Na čí jsi straně?

Elipsy.

Alyssa: To je ale zrůda! Jsem tak šťastná, že zmizela z tvýho života. Nikdo si nezaslouží vztah s takovou psychotičkou. Je odporná. Doufám, že po zbytek svýho života bude nedopatřením šlapat na kostičky od Lega.

To byla odpověď, kterou jsem potřeboval.

Alyssa: Miluju tě, můj nejlepší kamaráde.

Četl jsem její slova a snažil se nevnímat tlak na prsou. Miluju tě. Nikdy jsem takové věci lidem neříkal, ani mámě nebo Kellanovi. Ale občas, když mi Alyssa Marie Waltersová řekla, že mě miluje, přál jsem si, abych jí to také dokázal říct.

Jenže já jsem nikoho nemiloval.

Pár lidí jsem měl docela rád.

Namlouval jsem si, že láska je zbytečná, protože mě to chránilo před bolestí. Většina lidí si myslela, že láska je něco úžasného, ale já jsem to věděl nejlíp. Viděl jsem, jak máma milovala mého otce, a nic dobrého z toho nevzešlo. Láska nebyla požehnání, bylo to prokletí, a když si člověk dovolil milovat, jenom se spálil.

Kapitola druhá

Alyssa

Já: Ahoj, tati. Jen jsem se chtěla zeptat, jestli přijdeš na ten klavírní recitál.

Já: Ahoj! Viděl jsi mou poslední zprávu?

Já: To jsem zase já. Jen se chci zeptat, jestli jsi v pořádku. S Erikou si děláme starosti.

Já: Tati?

Já: ??

Já: Jsi ještě vzhůru, Lo?

Zírala jsem na mobil a srdce mi bušilo v hrudi, když jsem poslala textovku Loganovi. Zkontrolovala jsem čas a ztěžka si povzdechla.

2:33 ráno.

Měla bych už dávno spát, ale zase jsem musela myslet na tátu. Za poslední dva dny jsem mu poslala celkem patnáct textových zpráv a deset hlasových, ale pořád se mi neozval.

Položila jsem si telefon na hruď a zhluboka se nadechovala a vydechovala. Když začal vibrovat, rychle jsem hovor přijala. „Měl bys spát,“ šeptala jsem, šťastná, že mi volá. „Proč nespíš?“

„Co se děje?“ zeptal se Logan a ignoroval mou otázku.

Ze rtů mi uniklo tiché zasmání. „Proč myslíš, že se něco děje?“

„Alysso,“ řekl přísně.

„Podrazák se mi vůbec neozývá. Tenhle týden jsem mu volala přinejmenším dvacetkrát, a on mlčí.“ Podrazák byla přezdívka, kterou získal táta, když od nás odešel. Dřív jsme si byli nesmírně blízcí, dva hudebníci v rodině, a když odešel, jedna moje část jako by odplula s ním. Moc jsem o něm nemluvila, ale ačkoliv jsem nic neříkala, Logan vždycky poznal, že mě něco trápí.

„Zapomeň na něj. Je to šmejd.“

„Mám před sebou ten největší letní klavírní recitál své dosavadní kariéry a netuším, jestli to bez něj zvládnu.“ Snažila jsem se udržet emoce na uzdě. Snažila jsem se nebrečet, ale té noci jsem prohrávala sama se sebou. Bála jsem se o něj víc než máma s Erikou. Možná proto, že ty dvě nikdy úplně nechápaly, kdo táta je. Jako umělec, jako interpret. Ty dvě měly mysl založenou na realitě a obě byly velice racionální a vyrovnané – zatímco táta a já jsme byli něco jako poletující duchové, kteří tančili v divokých požárech.

Jenže v poslední době se mi vůbec neozýval. A já se o něj bála.

„Alysso,“ povzdechl si Logan.

„Lo,“ zašeptala jsem a hlas se mi třásl. Musel slyšet, jak popotahuju. Napřímila jsem se. „Když jsem byla malá, hrozně jsem se bála bouřek. Pokaždé jsem běžela do ložnice svých rodičů a prosila je, aby mi dovolili spát s nimi. Máma mi to nikdy nedovolila, říkala, že se musím naučit, že mi bouřky neublíží. A Podrazák s ní vždycky souhlasil. Takže jsem se musela vrátit do svého pokoje, schoulila jsem se pod deku, poslouchala hřmění a snažila se ze všech sil nevidět blesky. Během minuty se otevřely dveře. Přišel táta s klávesami a hrál vedle mé postele tak dlouho, dokud jsem neusnula. Většinou dokážu být silná. Většinou jsem v pořádku. Ale dneska, když je venku bouřka a on mi nebere telefon… Dnes v noci mě to zase dostalo.“

„Nedovol mu to, Alysso. Nenech ho vyhrát.“

„Já jen…“ Začala jsem hlasitě vzlykat a neměla jsem daleko do zhroucení. „Jenom to na mě nějak dolehlo, ale to bude zase dobrý.“

„Jdu k tobě.“

„Cože? To ne. Je moc pozdě.“

„Jdu k tobě.“

„Autobusy jezdí jenom do dvou, Logane. A navíc, máma zamyká na noc bránu, stejně by ses sem nedostal. Neboj se, budu v pořádku.“ Máma byla úspěšná právnička, velká kapacita ve svém oboru, a měla peníze – spoustu peněz. Bydleli jsme na vrcholu kopce, s obrovským opevněním kolem našeho pozemku. Když máma na noc zamkla, bylo téměř nemožné dostat se k nám. „Vážně jsem v pohodě,“ ujišťovala jsem ho. „Jen jsem potřebovala slyšet tvůj hlas. Potřebovala jsem, abys mi připomněl, že je mi bez něho líp.“

„Protože je to pravda,“ snažil se mě přesvědčit.

„Jo.“

„Ne, Alysso. Vážně. Ty jsi mnohem lepší člověk než Podrazák.“

Můj pláč nabral na intenzitě. Musela jsem si jednou rukou zakrýt ústa, aby neslyšel, jak hlasitě vzlykám. Ležela jsem na posteli a mé tělo se otřásalo, slzy dopadaly na povlak polštáře a moje myšlenky byly ještě zmatenější.

Co když se mu něco stalo? Co když zase začal pít? Co když…

„Jdu k tobě.“

„Ne.“

„Alysso. Prosím.“ Skoro to znělo, jako by žadonil.

„Ty seš sjetej?“ zeptala jsem se.

Zaváhal, což pro mě byla dostatečná odpověď. Vždycky jsem na něm poznala, když byl v rauši, protože když to udělal, pokaždé to stálo za to. Věděl, že mě to trápí, ale vždycky říkal, že si připadá jako křeček v kole, neschopný vystoupit.

V mnoha ohledech jsme byli tak odlišní. Můj život byl svým způsobem jednoduchý. Chodila jsem do práce, hrála na piano a trávila čas s Loganem. On měl mnohem víc zkušeností s věcmi, které jsem si já nedokázala ani představit. Užíval drogy, jejichž názvy jsem neuměla ani vyslovit. Skoro každý týden se na nějakou dobu ztratil, obvykle tehdy, když mu zkřížil cestu jeho otec nebo musel řešit problémy své matky. Ale pokaždé nějakým způsobem zase našel cestu zpátky ke mně.

Ze všech sil jsem se snažila předstírat, že mi to nevadí, ale někdy jsem z toho byla smutná.

„Dobrou noc, můj nejlepší kamaráde,“ zašeptala jsem.

„Dobrou noc, moje nejlepší kamarádko,“ odpověděl s povzdechem.

Ruce měl schované za zády a byl promočený od hlavy až k patě. Obvykle vlnité hnědé vlasy měl teď přilepené k hlavě a pár pramenů mu zakrývalo oči. Měl na sobě svou oblíbenou červenou mikinu s kapucí a černé džíny, které byly mnohem roztrhanější, než aby se to ještě dalo vydávat za módní záležitost. A na tváři měl provinilý úsměv.

„Logane, je půl čtvrté ráno,“ šeptala jsem a doufala, že nevzbudím mámu.

„Brečela jsi,“ řekl a zůstával stát ve dveřích. „A ta bouřka ne a ne skončit.“

„Tys sem šel pěšky?“ zeptala jsem se nevěřícně.

Kýchl. „Není to tak daleko.“

„Přelezl jsi bránu?“

Trochu se otočil a ukázal mi novou trhlinu v džínách. „Přelezl jsem přes bránu, a navíc…“ Vytáhl ruce zpoza zad a ukázal mi koláčovou formu, zabalenou v hliníkové fólii. „… jsem ti upekl koláč.“

„Tys upekl koláč?“

„Včera jsem se díval na dokument o historii plněných koláčů. Věděla jsi, že páj existuje už od dob starověkých Egypťanů? První zdokumentovaný páj upekli Římané a byl z žitné mouky a…“

„… kozího sýra a medu?“ přerušila jsem ho.

Vytřeštil na mě oči. „Jak to víš?!“

„Říkal jsi mi to včera.“

Najednou byl na rozpacích. „Aha. No jasně.“

Zasmála jsem se. „Seš sjetej.“

Zahihňal se a přikývl. „No jo, jsem zhulenej.“

Usmívala jsem se. „Pěšky to sem muselo trvat přinejmenším pětačtyřicet minut od tvýho bytu, Logane. Tak daleko jsi neměl chodit. A celej se třeseš. Pojď dovnitř.“ Popadla jsem ho za rukáv mikiny a vlekla ho chodbou do koupelny spojené s mou ložnicí. Zavřela jsem za námi dveře a usadila ho na sklopené záchodové prkénko. „Sundej si mikinu i tričko,“ poručila jsem mu.

Poťouchle se ušklíbl. „Nenabídneš mi napřed něco k pití?“

„Logane Francisi Silverstone,“ zavrčela jsem. „Přestaň se chovat jako úchylák.“

„Alysso Marie Waltersová. Já jsem úchylák. Proto se ti tak líbím.“

To nebylo daleko od pravdy.

Sundal si mikinu a tričko a hodil je do vany. Moje oči chvíli tančily po jeho nahé hrudi, a když jsem mu omotávala tři ručníky kolem těla, ze všech sil jsem se snažila ignorovat motýly ve svém břiše. „Co tě to sakra napadlo?“

Když se ke mně naklonil blíž a upřel na mě svůj pohled, v jeho karamelových očích byl nezvykle něžný výraz. „Seš v pořádku?“

„Jo, jsem v pohodě.“ Prsty jsem mu vjela do vlasů, měl je studené a měkké. Studoval každý můj pohyb. Popadla jsem malý ručník, poklekla před ním a pohoršeně zakroutila hlavou, zatímco jsem mu začala vysušovat vlasy. „Měl jsi zůstat doma.“

„Máš červený oči.“

Potichu jsem se uchechtla. „Ty taky.“ Když venku znovu zahřmělo, málem jsem vyskočila z kůže. Logan mě konejšivě pohladil po paži a mně ze rtů uniklo tiché škytnutí. Zírala jsem na jeho prsty na své kůži a jeho pohled padl na to stejné místo. Odkašlala jsem si a o krok ustoupila. „Teď si dáme ten koláč?“

„Teď si dáme ten koláč.“

Co možná nejtišeji jsme zamířili do kuchyně a doufali, že nevzbudíme mámu, i když jsem si byla téměř jistá, že se neprobudí, vzhledem k množství prášků na spaní, které každý večer brala. Logan vyskočil na kuchyňský pult, bez košile a v promočených džínách, a v ruce pořád držel svůj koláč.

„Talíře?“ zeptala jsem se.

„Vidlička bude stačit,“ odpověděl.

Vzala jsem jednu vidličku a uvelebila se na pultu vedle něj. Vzal mi ji z ruky, nabral velký kus koláče a přidržel mi ho u pusy. Ochotně jsem si kousla, zavřela oči a… zamilovala se.

Panebože.

Byl to ten nejlepší kuchař na světě. Nebyla jsem si jistá, ale vážně jsem pochybovala o tom, že by někdo jiný dokázal upéct tak úžasný medový koláč s kozím sýrem. A Logan nejenže to zvládl, navíc tomu dokázal vdechnout život. Koláč byl krémový, svěží a neskutečně lahodný.

Zavřela jsem oči, otevřela ústa a čekala na další sousto. Dočkala jsem se. „Hmm,“ slastně jsem si povzdechla.

„Sténáš nad mým koláčem?“

„Rozhodně sténám nad tvým koláčem.“

„Otevři pusu. Chci to slyšet znovu.“

Povytáhla jsem obočí. „Už zase se chováš jako úchyl.“ Usmál se. Zbožňovala jsem jeho úsměv. Až příliš často se mračil, takže kdykoliv se usmál, nesmírně mě to potěšilo. Nabral další kousek koláče a přidržel mi ho u rtů. Začal vydávat zvuky jako letadlo a pohyboval vidličkou sem a tam, jako by letěla vzduchem. Snažila jsem se nesmát, ale nešlo to. Pak jsem otevřela pusu a letadlo přistálo. „Mňam,“ zasténala jsem.

„Ty umíš tak krásně vzdychat.“

„Kéž bych tak dostala dolar pokaždý, když mi to nějakej chlap řekne,“ utahovala jsem si z něho.

Přimhouřil oči. „Měla bys nula dolarů a nula centů,“ oplatil mi můj posměch.

„Ty seš přece takovej pitomec.“

„Tak aby bylo jasno. Pokud ti někdo jinej než já řekne, že umíš krásně vzdychat, vlastnoručně ho zabiju.“

Často mi opakoval, že zabije každého kluka, který se na mě jenom podívá. Což bylo dost možná tím pravým důvodem, proč moje vztahy nikdy nevycházely – Logana Francise Silverstona se totiž všichni báli. Já osobně jsem to nechápala, pro mě to byl jen velký plyšový medvídek.

„Něco tak dobrýho jsem už dlouho nejedla. Je to tak skvělý, že bych si tu vidličku nejradši dala navždycky do vitríny.“

„Až tak?“ ušklíbl se, rádoby nenuceně, ale bylo poznat, jak ho to potěšilo.

„Až tak,“ vydechla jsem. „Vážně bys měl přemýšlet o tom, že půjdeš na ten kulinářský institut, jak jsme se o tom už několikrát bavili. Seš v tom vážně dobrej.“

Zafuněl a trochu se zamračil. „Škola není nic pro mě.“

„Ale mohla by být.“

„Změň téma,“ zavrčel a poškrábal se na nose. Nehodlala jsem na něj tlačit. Věděla jsem, že tohle téma je pro něho citlivé. Myslel si, že není dost chytrý na to, aby se dostal na jakoukoliv školu, jenže to nebyla pravda. Logan byl jedním z nejchytřejších lidí, které jsem znala. Kéž by se tak dokázal vidět mýma očima. Jeho život by se mohl navždycky změnit.

Ukradla jsem mu vidličku a s hlasitým sténáním si nabrala další kousek koláče do úst, abych naši konverzaci odlehčila. Znovu se usmál. No super! „Jsem fakt ráda, že jsi ten koláč přinesl, Lo. Vlastně jsem skoro celej den nic nejedla. Máma říkala, že bych měla zhubnout deset kilo, než na podzim nastoupím na vysokou, protože tam prý skoro každý nováček přibere.“

„Myslel jsem, že se mluví o pěti kilech?“

„Máma říkala, že když mám už teď nadváhu, přiberu ještě víc než ostatní studenti. Však víš, jaká je. Myslí si, že to dělá z lásky.“

Dramaticky obrátil oči v sloup. „To je ale zlatíčko.“

„Večer po osmé už nemám nic jíst.“

„Naštěstí už je po čtvrté ráno, takže je nový den! Musíme sníst celý koláč před osmou!“

Zahihňala jsem se a rychle mu zakryla ústa rukama, aby nemluvil tak nahlas. Ucítila jsem, jak jeho rty lehce líbají mé dlaně, a moje srdce jednou poskočilo. Pomalu jsem odtáhla ruce, protože jsem měla plné břicho motýlů, a odkašlala si. „Bude to dřina, ale my to dokážeme.“

A dokázali jsme to, snědli jsme celý koláč. Když jsem chtěla umýt vidličku ve dřezu, chytl mě za ruku. „Ne, nesmíš ji umýt. Chtěla sis ji dát do vitríny, pamatuješ?“ Když vzal moji ruku do své, moje srdce poskočilo podruhé.

Naše oči se setkaly a on přistoupil blíž. „A abys věděla, seš krásná taková, jaká jsi, Aly. Vykašli se na názory svý mámy. Podle mě jsi nádherná. A nemyslím jen fyzickou krásu, která časem pomine. Myslím tím ve všech možných ohledech. Seš prostě zatraceně krásnej člověk, takže se vykašli na to, co o tobě říkají ostatní. Vždyť víš, co si myslím o většině lidí.“

Přikývla jsem, protože jsem jeho motto znala nazpaměť. „Kašlu na lidi, pořídím si mazlíčka.“

„Přesně tak,“ ušklíbl se a pustil moji ruku. Ještě předtím, než se odtáhl, už mi jeho dotek chyběl. Začal zívat, což bylo docela vítaným rozptýlením od mého nepravidelného tlukotu srdce.

„Unavený?“ zeptala jsem se.

„Zdřímnul bych si.“

„Ale musíš být pryč, než se máma probudí.“

„Jako vždycky,“ usmál se.

Šli jsme do mého pokoje. Dala jsem mu tepláky a tričko, které jsem mu před pár týdny ukradla. Když se převlékl, oba jsme si vlezli do mé postele a leželi vedle sebe. Ještě nikdy jsem nespala v jedné posteli s žádným jiným klukem než s Loganem. Občas, když jsme spolu spali, probudila jsem se s hlavou na jeho hrudi. Vždycky jsem tak na chvíli zůstala a naslouchala úderům jeho srdce. Pokaždé těžce vdechoval a vydechoval ústy. Když tu se mnou zůstal poprvé, ani na vteřinu jsem nezamhouřila oka. Ale postupem času mi zvuky, které vydával, začaly připomínat domov. Pochopila jsem, že domov není určité místo, domov byl tam, kde byli lidi, na nichž vám nejvíc záleželo, pocit klidu, jenž konejšil divoký oheň v našich duších.

„Pořád jsi unavený?“ zeptala jsem se, když jsme tam leželi ve tmě, moje mysl však byla stále vzhůru.

„Jo, ale můžeme si povídat.“

„Jen mě napadlo… Nikdy jsi mi vlastně nevysvětlil, proč tak moc miluješ dokumenty.“

Prohrábl si vlasy, pak si dal ruce za hlavu a zadíval se do stropu. „Nedlouho předtím, než můj děda umřel, jsem u něho jednou strávil celý letní prázdniny. Měl spoustu dokumentárních filmů o galaxii, na který jsem se pořád dokola díval, a stal jsem se na nich závislým. Tenkrát jsem si uvědomil, že se chci dozvědět co nejvíc o… Vlastně o všem. Kéž bych si tak pamatoval, jak se ty dokumenty jmenovaly, protože bych je moc rád někde sehnal. Bylo to něco jako Černá díra… nebo Černá hvězda…“ Zamračil se. „Fakt nevím. Každopádně jsme se spolu začali dívat na další a další dokumenty, stal se z toho náš společnej koníček. Bylo to to nejlepší léto mýho života.“ Z jeho hlasu jsem vycítila, jak posmutněl. „Když děda umřel, pokračoval jsem v tradici. Je to pravděpodobně jedna z mála tradic, který jsem ve svým životě kdy měl.“

„Víš toho hodně o hvězdách?“

„Docela jo. Byl bych moc rád, kdyby tady ve městě bylo nějaký dobrý místo, kde bych ti mohl ukázat hvězdy a některý souhvězdí bez veškerýho světelnýho znečištění. Ale bohužel jsem žádný takový místo nenašel.“

„To je škoda. To by se mi moc líbilo. Ale přemýšlela jsem o tom, že bys měl natočit dokument o svým životě.“

Zasmál se. „Na to by se nikdo nechtěl dívat.“

Naklonila jsem hlavu jeho směrem. „Já určitě ano.“

Nepatrně se na mě usmál, než mě objal paží a přitáhl si mě blíž k sobě. Teplo jeho těla pokaždé probudilo motýly v mém břiše.

„Lo?“ zašeptala jsem v polospánku.

„Jo?“

Otevřela jsem ústa, abych něco řekla, ale místo slov mi unikl jen tichý povzdech. Hlava mi spadla na jeho hruď a naslouchala jsem úderům jeho srdce. Začala jsem je počítat. Jedna… dva… čtyřicet pět…

Během několika minut se moje myšlenky zpomalily. Během několika minut jsem zapomněla, proč jsem byla tak smutná. Během několika minut jsem spala.

Kapitola třetí

Logan

Neměli jsme s mámou v bytě kabelovku, což bylo v pohodě, nijak zvlášť mi nechyběla. Měli jsme ji, když jsem byl ještě malý, ale nestálo to za to, kvůli tátovi. To on platil účet za kabelovku a neustále si stěžoval, že sedím u televize. Jako by mě nenáviděl za to, že jsem během dne byl na pár okamžiků šťastný. Pak jednoho dne přišel k nám domů, vzal televizi a službu zrušil. Toho dne se od nás odstěhoval.

To byl zároveň jeden z nejlepších dnů mého života.

Po nějaké době jsem našel televizi v kontejneru. Byla to malá devatenáctipalcová televize s DVD přehrávačem, takže jsem si vypůjčil hromadu dokumentárních filmů z knihovny a na všechny se podíval. Stal se ze mě člověk, který toho věděl až moc: o baseballu, o tropických ptácích, o Oblasti 51, a to všechno díky dokumentům. Zároveň jsem však nevěděl vůbec nic.

Někdy se na ty filmy máma dívala se mnou, ale většinou jsem je sledoval sám.

Máma mě milovala, neměla mě ovšem moc ráda.

Vím, že to příliš nedává smysl, ale je to tak.

Střízlivá máma mě milovala, jako bych byl její nejlepší přítel.

Zdrogovaná máma byla zrůda, a v poslední době nikdo jiný v našem bytě nežil.

Občas se mi po střízlivé mámě stýskalo. Někdy, když jsem zavřel oči, vzpomněl jsem si na zvuk jejího smíchu a na to, jak vypadala křivka jejích rtů, když byla šťastná.

Přestaň s tím, Logane.

Nenáviděl jsem svou mysl, když se toulala v minulosti. Vzpomínky byly jako dýky, které se zabodávaly do mé duše. Problém byl v tom, že jsem neměl skoro žádné pozitivní, kterých bych se mohl držet.

Nijak zvlášť jsem to ale neřešil, protože se mi téměř podařilo vytěsnit z hlavy povědomí o svém vlastním mizerném životě. Když jsem zůstal zavřený ve svém pokoji, zásobený dokumentárními filmy, s nějakým dobrým matrošem na kouření, skoro jsem dokázal zapomenout na to, jak moje máma před pár týdny stála na rohu a snažila se prodat svoje tělo za pár lajn koksu.

Tehdy mi zavolal můj kamarád Jacob a byl to hovor, o který jsem ani v nejmenším nestál.

„Kámo, právě jsem viděl tvou mámu na rohu Jefferson a Wells Street. Myslím, že je…“ Jacob se odmlčel. „Myslím, že bys tam měl jet.“

V úterý ráno jsem seděl na posteli a sledoval dokument o čínských artefaktech, když máma začala vykřikovat moje jméno.

„Logane! Logane! Logane, pojď sem!“

Zůstal jsem ležet téměř nehybně a doufal jsem, že mě přestane volat, ale to se bohužel nestalo. Zvedl jsem se z matrace a vyšel ze svého pokoje. Máma seděla u kuchyňského stolu. Náš byt byl maličký, ale stejně jsme do něj neměli moc co dát. Rozbitá pohovka, špinavý konferenční stolek plný skvrn a jídelní stůl se třemi různými židlemi.

„Co potřebuješ?“ zeptal jsem se.

„Potřebuju, abys umyl okna zvenčí, Logane,“ řekla máma, zatímco si nalévala do popraskané misky mléko. Přihodila do ní pět kukuřičných kroužků. Říkala, že drží novou dietu a nechce ztloustnout. Zcela jistě nemohla vážit víc než pětapadesát kilo a při výšce sto sedmdesáti pěti centimetrů byla vyhublá na kost.

Vypadala vyčerpaně. Zajímalo by mě, jestli dnes v noci vůbec spala.

Vlasy měla úplně rozcuchané, a přesto nepůsobily víc v nepořádku než celá její existence. Máma vždycky vypadala zlomená, nevybavoval jsem si žádné období, kdy by to bylo jinak. Každé nedělní ráno si lakovala nehty, a do večera se jí lak pokaždé oprýskal, takže jí na nehtech zůstaly drobné barevné skvrnky po celý týden až do příštího nedělního rána, kdy svůj pravidelný rituál zopakovala. Oblečení nikdy neměla úplně čisté, ale ve čtyři ráno ho pokaždé postříkala eliminátorem zápachu Febreze, než všechno přežehlila. Z nějakého důvodu byla přesvědčená o tom, že Febreze nahradí proces praní oblečení v místní prádelně.

Nesouhlasil jsem s její technikou a pokaždé, když to šlo, jsem propašoval veškeré oblečení ven z bytu, abych ho mohl vyprat. Většina lidí by pravděpodobně radši ušetřila pár drobáků, ale pro mě to znamenalo mít na celý týden čisté oblečení.

„Dnes má celý den pršet. Umyju je zítra,“ odpověděl jsem. Ale nehodlal jsem to udělat. Brzy na to zase zapomene. A navíc, umývat okna našeho bytu ve třetím patře bez balkonu bylo tak jako tak nesmyslné. Zvlášť při bouřce.

Otevřel jsem dveře ledničky a zíral na prázdné police. Už několik dní byla lednice prázdná.

Moje prsty spočívaly na madle. Otevřel jsem ji a zase zavřel, skoro jako bych doufal, že se v ní nějakým zázračným způsobem objeví jídlo, které by zaplnilo můj hladový žaludek a utišilo kručení v břiše. V tom okamžiku se jako zázrakem otevřely vstupní dveře a objevil se můj bratr Kellan. V ruce držel tašky plné potravin a z bundy si oklepával dešťové kapky.

„Nemáš hlad?“ zeptal se a šťouchl do mě ramenem. Možná máma jedla kukuřičné kroužky jen proto, že jsme doma nic jiného neměli.

Kellan byl jediný člověk, kterému jsem důvěřoval – kromě Alyssy. Vypadali jsme skoro jako dvojčata, až na to, že on byl silnější, hezčí, vyrovnaný. Měl klasický krátký sestřih, značkové oblečení a žádné váčky pod očima. Pokud se na jeho kůži objevily modřiny, vždy pocházely z fotbalového zápasu na univerzitě – což se nestávalo tak často.

Měl v životě větší štěstí, jen proto, že měl lepšího tátu. Jeho otec byl chirurg. Můj táta byl spíš pouliční lékárník, který rozdával drogy puberťákům ze sousedství. A taky mé matce.

DNA: někdy vyhraješ, jindy prohraješ.

„Ježíši,“ vyhrkl, když se podíval do ledničky. „Budete potřebovat víc věcí, než jsem koupil.“

„Jak jsi vůbec věděl, že potřebujeme jídlo?“ zeptal jsem se, zatímco jsem mu pomáhal vybalit tašky.

„Zavolala jsem mu,“ řekla máma. Usrkávala mléko a snědla jeden kukuřičný kroužek. „Nevypadá to, že ty bys byl schopnej obstarat jídlo.“

Ruce se mi sevřely do pěstí, ale přistály na mých bocích. Nozdry se mi rozšířily, snažil jsem se však potlačit vztek, který ve mně její poznámka vyvolala. Štvalo mě, že Kellan musel tak často zakročit a zachránit nás. Zasloužil si být někde daleko, daleko pryč od našeho životního stylu. „Ještě něco nakoupím a večer to sem hodím.“

„Bydlíš hodinu cesty odtud. Nemusíš sem znovu jezdit.“

Očividně mě ignoroval. „Co bys chtěl, abych koupil?“ zeptal se.

„Jakýkoliv jídlo bude dobrý,“ zabručel jsem a můj žaludek mě následoval.

Sáhl do batohu a vytáhl dva hnědé papírové sáčky. „Jídlo.“

„Tys nám dokonce něco uvařil?“

„No, něco na ten způsob.“ Vzal tašky a rozložil jejich obsah na kuchyňský pult. Zdánlivě náhodné položky, v syrovém stavu. „Pamatuju si, že když jsi byl naposledy u mě, dívali jsme se spolu na kuchařskou show, kde soutěžící dostali několik náhodných ingrediencí a museli z nich uvařit jídlo. Alyssa mi říkala, že uvažuješ o tom, že by ses stal kuchařem.“

„Alyssa toho napovídá.“

„Je do tebe blázen.“

Nevyvracel jsem mu to.

„Takže,“ zakřenil se a hodil po mně bramboru. „Mám ještě trochu času, než budu muset do práce. Uvař něco dobrýho, šéfkuchaři!“

Poslechl jsem. Za chvíli už jsme spolu seděli u stolu a jedli luxusní grilovaný sýr se šunkou. Tři druhy sýrů s česnekovou majonézou aioli. K tomu jsem udělal domácí bramboráčky s pikantním kečupem s příchutí slaniny.

„Jaký to je?“ zeptal jsem se s očima přilepenýma na Kellana. „Chutná ti to?“ Bez rozmyslu jsem polovinu sendviče položil před mámu. Zavrtěla hlavou.

„Držím dietu,“ zamumlala a snědla poslední kukuřičný kroužek.

„Sakra, Logane,“ povzdechl si Kellan. „Chutná to přímo úžasně.“

Potěšeně jsem se zakřenil. „Vážně?“

„Když jsem se poprvý zakousl do toho sendviče, měl jsem pocit, že mám nebe v puse. A popravdě je to čím dál lepší.“

Začal jsem se usmívat ještě víc. „Fakt?! Myslím, že jsem tentokrát překonal sám sebe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oheň mezi námi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.