Koruna věčného soumraku

Vyšlo také v tištěné verzi

James Rollins

Koruna věčného soumraku – e-kniha

Copyright © BB/art s. r. o., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2022

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2021 James Czajkowski

All rights reserved.

Z anglického originálu The Starless Crown

(First published by A Tor Book,

Tom Doherty Associates, USA, 2021)

přeložil © 2022 Zdík Dušek

Redakce textu: Jiří Pacek

Mapa: Soraya Corcoran

Ilustrace: Danea Fidler

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

První vydání v českém jazyce

ISBN tištěné knihy: 978-80-7595-573-9

ISBN ePUB: 978-80-7595-574-6

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7595-575-3

ISBN PDF: 978-80-7595-576-0

Terrymu Brooksovi, jehož kreativita mě inspirovala a jehož šlechetnost je jediným důvodem, proč teď čtete tuto knihu

Život je plný děr a mezer.

Ani za nejlepších časů není běh roků nikdy celistvým gobelínem s jednotlivými dny, měsíci a lety následujícími po sobě v dokonalé plynulosti, s barvami právě tak zářivými jako ve chvíli, kdy byly jejich nitě vetkány do celku. Části gobelínu místo toho stárnou a stírají se věkem. Jiné části se naopak roztahují a zvětšují s tím, jak si s nimi člověk dělá starosti, opakovaně se k nim vrací a tahá za některé nitky. Nejhorší ze všeho ale je, že se velké kusy gobelínu časem prodřou natolik, že již nejde poznat, co přesně zachycovaly. Paměť je nicméně nevyzpytatelný šejdíř: doplňuje mezery, látá trhliny a záplatuje díry, často příběhy, které nejsou pravdivé, jen nezbytné. Jsou přízí, již člověk potřebuje, aby vytvořil celek, s jakým dokáže žít.

Ve svém vysokém věku na tom už nejsem nejlépe. Můj vlastní gobelín je na mnoha místech prožraný od molů. Blížím se stému roku života. Takže pokud si na vás nevzpomínám, neznamená to, že jsem na vás zanevřel. Jestliže si nevzpomínám na každou podrobnost tohoto dlouhého příběhu, neplyne z toho, že se daná věc neodehrála. Zde ve svém podkroví, kde píšu, mám náčrtky a kresby, které mě ukotvují v minulosti: nedovolují mi zapomenout a naopak mi připomínají muže, jímž jsem kdysi byl.

Začínám toto vyprávění s posledním ze svých mnoha deníků otevřeným téměř na poslední stránce. Pohled mi oplácí její tušový portrét, jako kdyby mě soudil a vyzýval. S pomocí popela jsem zachytil vlnu jejích vlasů, drť azurové ulity smísené s olejem mi umožnila ztvárnit její zářivé oči, na její rty jsem použil svou vlastní krev. Její úsměv vypadá smutně, jako kdybych ji zklamal. Její pohled je tvrdý a nemilosrdný. Líce má zrůžovělé sotva ovládaným vztekem.

Kdysi dávno jsem ji tak nakreslil podle paměti – neboť to bylo naposled, co jsem ji viděl.

Tu, jež měla podle věštby zničit svět.

A taky to udělala.

MINULOST

Rodí ve špíně a blátě.

Sedí v dřepu pod korunou pokřivené tupely zahalené mlhou a napíná svaly. Mohutný strom obalují a dusí liány, které mu stahují větve k bochánkům mechu a noří listy do kalné, pomalu plynoucí vody. Vedle ní se kroutí kmen široký jako kůň, jako kdyby se strom snažil uniknout ze zaplavené půdy.

Potí se a zrychleně oddechuje, nohy doširoka roztažené. Zvednutýma rukama pevně svírá liánu. Do dlaní se jí zabodávají trny, ale tahle bolest není ničím ve srovnání s posledním stahem, který ji roztáhne ještě víc a vytlačí dítě z jejího lůna. Ovládne výkřik, aby ji neslyšeli pronásledovatelé.

Přesto jí ze rtů unikne sten, vzhledem k chybějícímu jazyku neartikulovaný. Jako služebnici rozkoše v Azantii jí nikdy nedopřáli přepych v podobě řeči.

Po posledním stahu se uvolní. Dítě z ní vyklouzne do mokrého bláta. Pouští se liány. Trny jí rozřízly obě dlaně. Klesá na zem, s dítětem mezi stehny – stále je s ní spojené překroucenou a krvavou pupeční šňůrou.

Přerývaně vzlykne a zvedne stahovací nůž, který leží u kmene tupely. Ten nůž nepatří jí stejně jako krev, jež ho dosud poskvrňuje. Vtiskl jí ho do rukou její zachránce, muž, který porušil slib, aby jí pomohl uniknout z hradní věže. Pod nasupeným okem zimního slunce přepluli zátoku Slibu, pronásledovaní královou legií, a přistáli u zrádného pobřeží Mýru. Toto pobřeží není pevná linie, ale spíš zóna, kde se modré moře mísí s poloslanými vodami zaplaveného mangrovu. Když už člun nemohl proniknout hlouběji, zachránce ji poslal dál pěšky, zatímco sám s člunem zase odrazil, aby odvedl pronásledovatele jinam.

Teď je sama. Přeřízne nožem tlustý pupečník a osvobozuje tak dítě od svého těla i minulosti. Domnívala se, že už je prázdná, ale znovu se jí křečovitě sevře břicho a ona s prudkým nádechem vidí, jak z ní vycházejí další tkáně a dopadají na novorozeně. V obavách, aby se dítě s prvním nádechem neutopilo, mu otře obličej. Novorozeně má pořád zavřené oči před drsným světem. Matčiny poraněné dlaně mu roztírají po tvářích další krev, ale i tak se objevují našpulené rtíky – jsou příliš modré, ve stínu vypadají téměř černé.

Dýchej, maličký…

Masíruje svoje dítě a modlí se.

Jedna její modlitba je vyslyšena, když se dítě poprvé nadechne a pohne – jen trochu, ale stačí to. S druhou modlitbou však neuspěla: porodila holčičku.

Ne…

Znovu bere do ruky nůž a přiloží ostří k hrdlu novorozeněte.

Takhle to bude lepší…

Ruka se jí chvěje. Skloní se a políbí čelo, které už se krabatí, jak se dítě připravuje na první pláč. Matka se modlí – jde o omluvu i vysvětlení zároveň. Odpoutej se ode mě. Od mé minulosti. Od mé hanby. Od těch, kteří by tě odnesli.

Než stačí cokoliv udělat, Matka Země ji potrestá za to, že si troufá odmítnout dar věnovaný jejímu lůnu. Znovu se jí sevře břicho a z rozkroku se jí vyřine horká krev. Bolest je zprvu ohnivě žhavá, ale brzy ji vystřídá děsivý chlad. A proud neustává, odnáší její život do bláta.

V šířící se rudé skvrně pozná pravdu.

Vyrůstala mezi služebnicemi rozkoše a asistovala porodním bábám u jiných dívek, které navzdory čajům z byliny levobočků otěhotněly. Během uplynulých dvaceti let viděla porody ve všech různých formách: některé radostné, jiné plné strachu, většinu odevzdaných. Ke všem patřily slzy, krev, výkaly, potrhaná tkáň. Někdy se děti rodily obráceně, některé byly poškozené čajem proti početí, případně pokusy matek ukončit jejich život ještě před porodem. Když byla velice mladá, měla to těm ženám za zlé. Tehdy nevěděla, co to obnáší, být dítětem narozeným pod knutou, které se nakonec zlomí pod svým pánem.

Nakonec se tvrdé lekce nevyhnuly ani jí.

Dívá se na nůž u dceřina hrdla.

Pod dítětem se šíří kaluž krve, jejíž pach láká mouchy a komáry. Matka hledí do očí novorozeněte, které se právě pomalu rozlepují, a celý okolní les ztichne jako v posvátné úctě. Umlknou i ptáci, takže se ozývá jen bzukot hmyzu, do něhož zazní nový zvuk. Těžkopádné šplíchání kdesi napravo.

Matka pohne chladnoucími svaly a otočí hlavu. I ten nepatrný pohyb stačí, aby se kolem ní temnota rozvířila rychleji. Z pomalého proudu v močálu vystupuje na břeh plazí monstrum. Do bahna se zatínají drápy, které posouvají celou délku zvířete s tlamou plnou ostrých zubů. Ačkoliv nemá oči, neomylně se blíží rákosím a mechem, přitahované její krví jako bodavý hmyz.

Ne…

Mateřský pud převáží hořké zkušenosti. Oddálí dceři ostří od hrdla a obrátí ho proti blížícímu se netvorovi, i když si uvědomuje, že mu jím neublíží o nic víc než bodnutí špendlíkem – pokud vůbec. Plaz je dvakrát delší a desetkrát těžší než ona. Matka vidí, jak je starý, podle hustého porostu smaragdových lišejníků na okrajích černých šupin ho odhaduje na stovky let.

Netvor navzdory věku zrychluje, slepý vůči noži i jeho zbytečnosti. Šíří kolem sebe pach mršin a poloslané vody. Lišejníky na jeho hřbetě i bocích ve stínu lesa matně září.

Matka stále klečí nad svým dítětem. Je příliš slabá, než aby se třeba jen postavila. Ruka s nožem se jí třese. Zorné pole se jí zužuje čím dál víc.

Připravuje se na konec, stejně jako se na něj připravovala během mnoha nocí v parfémem provoněné posteli svého pána. Její vlastní tělo jí nikdy nepatřilo.

Zaplaví ji zlost. I tento oheň jí byl v minulosti zakázán. V posledním okamžiku se ho chopí a ze zbytku sil zavřeští. Zavře oči a ječí – k nebi, na toho tvora, sama na sebe i na dítě, kterému nebude dopřáno žít.

A poprvé za celý život ji někdo opravdu uslyší.

Z oblohy k ní dolehne pronikavý skřek – nevnímá ho jen ušima, ale celým tělem. Zvuk jí proniká skrz kůži a je dost ostrý, aby dospěl až ke kostem. Z jeho síly se jí ježí chloupky. Otvírá oči a vidí toho plaza, jak se zastavuje sotva na délku natažené paže od ní. Vzápětí v panice otáčí svoje mohutné tělo, aby se vrátil do bezpečí černé vody.

Než ale stačí zmizet pod hladinou, větve nad její hlavou se rozletí, pod baldachýnem koruny se mihne stín a vrhá se na plaza. Srpovité drápy pronikají tvrdými šupinami a kosti se lámou pod nárazem tvora velkého jako žebřiňák. Matku zasáhne úder kožnatých křídel a odhodí ji od dítěte.

Odletí až k pokroucenému kmeni a zhroutí se do změti kořenů. Vleže na boku vidí, jak těžká křídla jediným máchnutím zvednou tvora zpátky do vzduchu. Plazího dravce nese s sebou. V další vteřině ho drápy roztrhne na dvě poloviny a hodí jeho stovky let staré tělo zpátky do vody.

Okřídlený tvor přistane v bahně.

Otočí se k ní, takže ho umírající žena vidí v celé vražedné kráse. Kožnatá křídla drží zvednutá – na okrajích jsou natolik tenká, že jimi prosvítá sluneční světlo. Hlavu má skloněnou k zemi a velké, štětičkami zakončené uši se obrátí k ní. Dlouhé štěrbiny nozder se rozevírají, jak do nich tvor nabírá vzduch. Zasyčí na ni a naježí chlupatý hřeben na krátkém krku a shrbených zádech.

Ví, co je to za tvora, všichni v Azantii je znají: postrach bažin, obávané mýrské netopýry, jedovaté obyvatele oblaky zahalené sopečné hory zvané Pěst v centru zdejšího zaplaveného území. Vypráví se o nich mnoho příběhů, byť jen málokdo setkání s nimi přežil, aby o něm mohl podat svědectví. Žádnému lovci se nikdy nepodařilo ulovit tak plachou a nebezpečnou kořist. V hradních bestiářích neměli dokonce ani jejich kosti.

S hrdlem sevřeným děsem si prohlíží monstrum, jež před ní stojí.

Pohled jí oplácejí nemilosrdné oči studené jako černé démanty. Zvíře nepřestává syčet a jí v reakci na zvuk, který nevnímá jen sluchem, naskakuje husí kůže. Cítí ten zvuk v zubech i v lebce, kde se jí rozlévá po povrchu mozku jako olejová skvrna po vodě. Ví, že ji tvor studuje pozorněji a do větší hloubky, než by dokázalo jakékoliv oko.

Netopýr výhrůžně poodhrne pysky a odhalí dlouhé tesáky, na nichž se leskne jed. Vykročí k ní – při chůzi se opírá o klouby křídel.

Ne, nejde k ní, ale k dítěti ležícímu na mokré zemi.

Novorozeně mává rukama i nohama, jako kdyby ho vítalo.

Matka se chce vrátit ke své dceři, aby ji bránila, ale přišla o nůž. Ne že by na tom záleželo. Nezbývá jí ani dost síly, aby se plazila. Její tělo je stejně studené jako bahno, jež ji obklopuje. Teplé jsou jen slzy, které se jí řinou po tvářích. Ví, že nemůže nic udělat, a tak přijímá nevyhnutelné a hroutí se na kořeny stromu.

Obklopuje ji temnota.

Ještě než ji pohltí úplně, naposled se podívá na svoje dítě. Nepodařilo se jí sice dát své dceři život, ale věnovala jí věc, která je téměř stejně cenná.

Svobodu – byť kratičkou.

Z té myšlenky čerpá útěchu, zatímco okolní svět polykají stíny.

Novorozeně se však tak snadno utěšit nedá.

Matka ještě slyší první pláč svého dítěte, žádostivý a zlostný. Nemůže udělat vůbec nic, aby zastavila nářek nad životem ukončeným ještě dřív, než vůbec pořádně začal, a tak jen v duchu nabízí poslední, tvrdě vydřenou radu.

Je lepší zemřít svobodná, dcero.

1. část

Dívka se zastřeným zrakem

Kletba vždy vyrůstá z přání.

– přísloví z Knihy El

1

Nyx se konečky prstů snažila pochopit hvězdy.

Byla téměř slepá, a tak se musela sklonit nad nízký stolek, aby dosáhla na planetostroj, k teplu bronzového slunce v centru složitého astronomického mechanismu. Věděla, že koule o rozměrech konvice byla před ranní hodinou naplněna žhavými uhlíky, aby napodobily životodárné teplo Otce na nebi, který si v něm našel domov. Natáhla štíhlou dlaň k teplu a pečlivě odpočítávala pomalu se otáčející prstence, které představovaly dráhy vnitřních planet kolem Otce. U třetího se zastavila. Položila na prstenec špičku prstu a ucítila záchvěvy ozubených koleček, které jím otáčely. Slyšela cvakání, jak učitelka na opačné straně planetostroje točila kolem, aby přisunula jejich svět do Nyxiny vyčkávající ruky.

„Opatrně,“ varovala ji.

Přístroj byl čtyři sta let starý a jednalo se o jednu z nejcennějších pomůcek na škole. Říkalo se, že planetostroj ukradla z azantijského dvora první nejvyšší převorka a přinesla ho do Brayku, kde založila školu nazvanou Klášter. Jiní tvrdili, že přístroj nebyl ukraden, ale že ho převorka sama vyrobila s použitím znalostí a dovedností, jež přesahovaly schopnosti současných učitelů.

Každopádně…

„Hlavně to nerozbij, hlupačko,“ vyhrkl Byrd. Jeho poznámka vyvolala u ostatních studentů usazených v kruhu pod kupolí astronika hihňání.

Učitelka – mladá novicka sestra Rákosice – je napomenula, ať jsou zticha.

Nyx se zarděla. Její spolužáci mohli snadno pozorovat tanec koulí kolem bronzového slunce, ale ona ne. Pro ni se svět neustále nořil do mlžného oparu, v němž viděla pohyby jako přelévání stínů a předměty se daly rozeznat jen za nejjasnější sluneční záře jako rozmazané obrysy jiného odstínu než okolí. I barvy vnímaly její postižené oči jako tlumené a vybledlé. Nejhorší ale bylo, že uvnitř budov – jako teď – viděla jen tmu.

Potřebovala se věcí dotýkat, aby jim porozuměla.

Zhluboka se nadechla a zpevnila prsty – do ruky jí přistála koule, která představovala jejich svět. Bronzový prstenec, k němuž byla připevněná, se dál otáčel, poháněný ozubenými kolečky. K tomu, aby udržela špičky prstů na kouli o rozměrech sevřené pěsti, musela obcházet stůl. Bronzové slunce zahřálo přivrácenou polovinu koule, zatímco věčně odvrácenou stranu tvořil studený kov.

„Už si umíš líp představit, že Matka neustále vzhlíží jednou tváří k Otci na nebi?“ zeptala se sestra Rákosice. „Tváří, která věčně plane pod Jeho přísným, ale láskyplným pohledem.“

Nyx přikývla, aniž by přestala obcházet stůl a sledovat dráhu koule kolem slunce.

Sestra Rákosice oslovila Nyx i její spolužáky. „Opačné straně našeho světa je zároveň navěky odepřen Otcův žhavý pohled, takže zůstává ponořená ve věčné temnotě a říká se, že i sám vzduch je tam jako led.“

Nyx se neobtěžovala odpovídat – učitelka právě popsala věc, která byla naprosto zjevná – a místo toho dál věnovala pozornost kouli Urthu, která dokončovala oběh kolem slunce.

„Proto žijeme v Koruně,“ pokračovala sestra, „pásu, který leží na hranici mezi sežehnutou krajinou na jedné straně Urthu a věčně zamrzlou zemí na druhé.“

Nyx přejela prstem po pásu na pomezí obou polokoulí, od severu k jihu a zase zpátky. Koruna Urthu představovala jediné obyvatelné území, kde mohli žít lidé, zvířata i rostliny. Ne že by se nevyprávělo o tom, co leží za hranicemi Koruny, děsivé příběhy – mnohé z nich rouhavé – o vražedných územích, zmrzlých na jedné a spálených na druhé straně.

Sestra Rákosice přestala otáčet kolem a tanec planet se zastavil. „Když teď Nyx mohla prozkoumat planetostroj, dokáže mi někdo říct, proč Matka Země neustále hledí k Otci na nebi, aniž by se někdy odvrátila?“

Nyx zůstávala stát na místě a prsty nechávala položené na zahřáté polokouli.

Na učitelčinu otázku odpověděla Kindjal – ocitovala z textu, který si měli prostudovat v uplynulém týdnu: „Ona i náš svět jsou navěky uvězněny ve ztvrdlém jantaru prázdnoty a nemohou se otočit.“

„Velmi dobře,“ pochválila ji sestra Rákosice vlídně.

Nyx téměř vnímala Kindjalino uspokojení. Kindjal byla dvojče Byrda a dcera velestarosty Fiskuru, největšího města na severním pobřeží Mýru. I když město leželo ve vzdálenosti celodenní plavby odtud, obě děti si mezi studenty užívaly vůdčí postavení: těm, kteří jim lichotili, nabízely přízeň, zatímco všem ostatním se vysmívaly. Často se přitom uchylovaly i k fyzickému násilí.

Možná právě proto se Nyx ozvala s námitkou. „Urth ale není uvězněný v jantaru,“ zahučela směrem k planetostroji, s prsty stále položenými na teplé straně koule. Hrozně nerada k sobě přitahovala pozornost – nejradši by se vrátila do svého kouta v zadní části třídy, ale odmítala popírat, co odhalily její prsty. „Otáčí se.“

Byrd přispěchal sestře na pomoc a výsměšně zavrčel: „I když jsi slepá, každý hlupák přece pozná, že je Matka pořád obrácená k Otci jednou tváří. Urth se nikdy neodvrátí.“

„To je skutečně nezměnitelná pravda,“ potvrdila sestra Rákosice. „Zatímco Otec plane na nebi, Matka neustále s láskou a vděkem hledí k Jeho majestátu.“

„Ale Urth se otáčí,“ trvala na svém Nyx s rostoucím podrážděním.

Byla sice téměř slepá, ale zavřela oči a v duchu si představila planetostroj. Představila si dráhu koule kolem bronzového slunce a vybavila si drobounké cvakání pod špičkami prstů, když sledovala její oběh. Cítila, jak se jí otáčí pod rukou.

Pokusila se to vysvětlit. „Musí se otáčet. Aby Matka zůstávala otočená k Otci, Urth se při každém oběhu musí jednou otočit kolem své osy. Jedna pomalá otočka každý rok. To je jediný způsob, jak může jedna strana Urthu neustále žhnout pod pohledem slunce.“

Kindjal se ušklíbla. „Není divu, že ji matka odhodila. Je příliš hloupá, než aby chápala ty nejprostší pravdy.“

„Ale ona má pravdu,“ ozval se za nimi hlas ze dveří do kupole astronika.

Nyx ztuhla a přenesla zastřený pohled ke světlé skvrně otevřených dveří. Na prahu rozeznávala tmavší stín, ale nepotřebovala zrak, aby věděla, kdo tam stojí. Poznala ten pevný hlas, momentálně podbarvený náznakem pobavení.

„Převorko Ghyle,“ řekla sestra Rákosice. „Jaká čest. Připojte se k nám, prosím.“

Stín se přesunul ze světla – to představená zdejší školy vešla do místnosti. „Nejmladší z vás podle všeho právě prokázala, že vhled do věcí není nutně spojen se zrakem.“

„Ale vždyť…,“ začala sestra Rákosice.

„Ano, vždyť,“ přerušila ji převorka Ghyle. „Jde o astronomickou znalost, která je obvykle vyhrazena studentům prvních ročníků alchymie. Ne pro sedmou třídu základní školy. I tak má mnoho studentů alchymie potíže vidět to, co je všem na očích.“

Zaševelení kůže o kámen upozornilo Nyx, že převorka přistoupila k planetostroji.

Nyx konečně spustila prsty z modelu světa, narovnala se a sklonila hlavu.

„Vyzkoušíme, co dalšího tato mladá žena, která má za sebou pouhých čtrnáct zim, zjistí z dnešní lekce.“ Převorka položila Nyx prst pod bradu a zvedla jí hlavu. „Povíš mi, proč obyvatelé severní Koruny prožívají roční období od mrazivé zimy po letní teplo, i když je Urth neustále otočený ke slunci jednou stranou?“

Nyx musela dvakrát naprázdno polknout, aby dokázala promluvit. „Tím… tím nám připomíná Otcův dar Matce, abychom lépe ocenili Jeho laskavost, s níž nám umožnil žít v Koruně, v bezpečné zemi mezi spalující září a ledovou smrtí. Během každého roku nám dává ochutnat horko i chlad.“

Převorka vzdychla. „Ano, velmi dobře. Přesně jak vám Hieromnich Plakk vtloukl do hlav.“ Zvedla jí hlavu ještě výš, jako kdyby Nyx pozorně hleděla do obličeje. „Ale co ti říká planetostroj?“

Nyx o krok couvla. Navzdory slabému zraku už nedokázala unést plnou tíhu Ghylina pohledu. Vrátila se k planetostroji a znovu si představila dráhu Urthu kolem modelu slunce rozpáleného žhavým uhlím. Cítila, jak při oběhu teplo od slunce sílilo a naopak sláblo.

„Dráha Urthu kolem slunce není dokonale kruhová,“ řekla nahlas. „Spíš oválná.“

„Takovému tvaru se říká elipsa.“

Nyx přikývla a vrhla převorčiným směrem zvědavý pohled. „Když je Urth nejdál od slunce, nejdál od zdroje tepla, neprožíváme tady zimu?“

„To není špatný odhad. Tak by ti to možná tvrdili i někteří z nejváženějších alchymistů. Ale nemýlili by se o nic méně než Hieromnich Plakk.“

„Tak proč?“ Nyx nedokázala ovládnout zvědavost.

„Co kdybych ti pověděla, že když tady v severní části Koruny prožíváme tmavé zimy, kraje daleko na jihu si užívají jasného léta?“

„Opravdu?“ podivila se Nyx. „Současně?“

„Přesně tak.“

Nyx nakrabatila čelo – znělo to jako nesmysl. Přesto vycítila, že jí převorka něco naznačuje zdůrazněnými slovy.

Tmavý a jasný.

„Uvažovala jsi někdy,“ pokračovala Ghyle, „proč během zimy zůstává Otec na obloze níž než v létě? Proč slunce nikdy nezmizí, ale během roku opisuje na nebi malý kruh?“

Nyx nepatrně zavrtěla hlavou a ukázala si na oči. Takové drobnosti si nemohla všimnout.

Převorka se dotkla jejího ramene. „No jistě, omlouvám se. Ale ujišťuji tě, že je to pravda. Dokážeš ze svého studia planetostroje odhadnout proč?“

Nyx se obrátila k bronzovým prstencům nad stolem. Uvědomovala si, že jde o zkoušku. Téměř cítila, jak se do ní vpaluje převorčin pohled. Zhluboka se nadechla, rozhodnutá nezklamat představenou jejich školy. Natáhla ruku k planetostroji. „Smím?“

„Samozřejmě.“

Nyx se znovu soustředila na teplé slunce a tápavě se přesunula ke třetímu prstenci. Jakmile našla připevněnou kouli, pozorně prozkoumala její tvar stejně jako drobnou kuličku měsíce obíhajícího na vlastním prstenci kolem Urthu. Všímala si zejména toho, jak je koule Urthu připojená k prstenci své dráhy.

„Sestro Rákosice, naší mladé studentce by možná pomohlo, kdybyste všechno znovu rozhýbala,“ navrhla Ghyle.

Zašustila látka, zacvakal složitý mechanismus stroje a prstence se opět daly do pohybu. Nyx sledovala, jak se Urth při svém oběhu kolem slunce pomalu otáčí. Snažila se pochopit, jak může být v jižních krajích víc světla a zároveň na severu méně. Vtom se jí od špiček prstů rozšířilo porozumění. Jehla, na níž se Urth otáčel, nebyla dokonale svislá, ale mírně se odkláněla od slunce.

Mohla by to být odpověď?

Sílila v ní jistota.

Promluvila, aniž by přestala obcházet slunce. „Když se Urth otáčí, jeho osa nesměřuje shora dolů, ale je trochu nakloněná. Proto se jistou dobu horní polovina světa přiklání ke slunci.“

„A způsobuje severní léto plné světla,“ potvrdila převorka.

„Zároveň s tím je spodní polovina odkloněná.“

„Což odpovídá temnější zimě v jižních oblastech Koruny.“

Nyx se k ní ohromeně otočila. „Takže za roční období může to, že se Urth otáčí nakřivo a střídavě přiklání a odklání jednu stranu ke slunci a od slunce?“

Mezi spolužáky to zašumělo. Některé hlasy zněly rozrušeně, jiné nevěřícně. Aspoň se jí ale Byrd neodvážil v přítomnosti převorky vysmát.

I tak Nyx vnímala, že se znovu červená.

Vtom ucítila na rameni ruku, která ji konejšivě stiskla.

Nyx dotyk polekal a ucukla před ním. Nesnášela nečekané dotyky. Mnozí chlapci – dokonce i některé dívky – ji v poslední době chytali a krutě štípali do citlivých a intimních míst. Nikdy nemohla nikoho označit za viníka. Ne že by často nevěděla, kdo to byl. Zejména Byrd, který vždycky páchl potem a zkaženým kvasinkovým dechem od piva, jež mu potají posílal otec z Fiskuru.

„Omlouvám se…,“ řekla převorka tiše. Zjevně si všimla Nyxiny vyděšené reakce.

Nyx se snažila ovládnout, ale jeden prst se jí zahákl za prstenec Urthu a zahanbení se proměnilo v paniku. Pokusila se ho vyprostit, ale otočila prstem špatným směrem. Ozvalo se kovové cvaknutí následované prudkým nadechnutím sestry Rákosice. Nyx se osvobodila a přitiskla si pěst k prsům.

Něco jí cinklo o kamennou podlahu u nohou.

„Ona to rozbila!“ vyhrkl Byrd, ale tentokrát v jeho hlase neznělo opovržení, jen šok.

Někdo popadl Nyx za loket a strhl ji zpátky, až klopýtla a padla na kolena.

„Cos to provedla, ty nešiko?“ Sestra Rákosice ji nepouštěla. „Za to tě dám zmrskat.“

„Ne, to nedáte,“ zasáhla převorka Ghyle. „Byla to nehoda. Nehoda, za kterou můžu stejnou měrou já, protože jsem ji polekala. Dala byste mě taky svázat a zbičovat, sestro Rákosice?“

„To bych nikdy…“

„Tak nebude trpět ani to dítě. Nechte ji být.“

Ruka, která svírala dívčin loket, ji pustila, ale ještě předtím jí zaryla prsty do kůže. Význam toho gesta byl naprosto jasný. Tohle ještě neskončilo. Sestra Rákosice jí mlčky slibovala trest za to, jak ji Nyx zahanbila před studenty i před převorkou.

Zašustilo převorčino roucho a její hlas se ozval od země. „Vidíte? Jenom se uvolnil měsíc Urthu.“ Nyx si představila, jak převorka sbírá bronzovou kuličku z podlahy. „Dá se snadno vrátit na původní místo a opravit.“

Nyx se zvedla na nohy. Tváře jí hořely a měla pláč na krajíčku.

„Sestro Rákosice, možná bude nejlepší, když dnešní hodinu ukončíte. Myslím, že vaši sedmáci měli na jedno dopoledne nebeského vzrušení víc než dost.“

Ještě než sestra Rákosice propustila třídu na oběd, Nyx vyrazila s uslzenýma očima k zářivé skvrně dveří. Nikdo se ji nepokusil zastavit – snad se báli, že její ponížení a hanba ulpí i na nich. Ve spěchu nechala v místnosti svoji jilmovou hůl, která jí pomáhala při pohybu po schodech. Nechtěla se však pro ni vrátit a místo toho vyběhla na sluneční světlo a do stínů letního dne.

2

Zatímco ostatní mířili do hlavní síně své koleje, kde na ně čekal studený oběd, Nyx odspěchala opačným směrem. Neměla na jídlo ani pomyšlení. Místo toho dospěla k jednomu ze čtyř schodišť, která vedla ze sedmého stupně k šestému, kde šesťáci už taky nejspíš jedli ve své koleji.

Přestože se svět kolem ní skládal jen ze stínů na zářivém pozadí, nezpomalovala. I bez hole se pohybovala rychle. Prožila uvnitř stěn Kláštera polovinu života, takže znala všechna zákoutí. Počet schodů, zatáček i stupínků měla vrytý do paměti a mohla se po škole pohybovat relativně lehce. Podvědomě nepřestávala počítat a tu a tam instinktivně zvedala ruku – k vytesanému překladu, k dřevěné tyči stánku, ke kamennému pilíři určenému k bičování –, aby si ověřila svoji polohu.

Při sestupu po jednotlivých stupních si představila celý Klášter, který vyrůstal jako terasovitý kopec z bažin Mýru. U základny dosahovala škola šířky celé míle a stála na sopečné hornině, jež představovala jedno ze vzácných pevných míst v mokřadech a zaplavených lesích. Jednalo se o druhou nejstarší školu v království Hálendie – nejstarší stála na předměstí metropole Azantie –, ale vzhledem ke své odlehlosti byla stále považována za nejdrsnější a nejváženější. Děti tu trávily plných devět let, přičemž začínaly na nejnižším stupni, kde se učili žáci prvního ročníku. Do vyššího ročníku postoupili vždy jen někteří, takže se třídy postupně zmenšovaly v souladu se zmenšujícími se stupni školy. Ti, kteří nepostoupili, byli s hanbou odesláni zpátky ke svým rodinám, ale to nebránilo tomu, aby sem připlouvali studenti z celé Koruny, protože ty, kterým se podařilo dostoupat až na devátý, vrcholný stupeň, čekala úcta a význačné postavení – pokračovali buď na jednu z hrstky alchymistických akademií, kde pronikali do hlubších tajemství světa, nebo vstoupili do jednoho z náboženských řádů, kde je čekalo vysvěcení na nejvyšší posty.

Když Nyx dospěla na třetí stupeň, ohlédla se k vrcholu školy. Plály tam dva ohně, dostatečně jasné, aby je viděla i ona. Jedna hranice dýmala alchymistickými mystérii, druhá chrlila oblaky posvátného kadidla. Říkalo se, že tvar a ohně kláštera napodobují sopečný vrchol ve středu Mýru, horu Pěst zahalenou do věčného oparu. Kouř stoupající z vrcholu školy kromě toho udržoval v uctivé vzdálenosti obyvatele jeskyní v sopečných svazích – mýrské netopýry. I tak v zimním šeru nízké mraky občas rozvířila černá křídla a vzduch proťaly skřeky, při nichž se žáci prvního a druhého ročníku vyděšeně krčili a volali po útěše bratrů a sester, kteří je učili – dokud nevyrostli dost na to, aby se tuto hrozbu naučili ignorovat.

Nyx nemohla říct, že by totéž platilo i pro ni. Ještě v jejím věku se jí z loveckých skřeků netopýrů rozbušilo srdce a cítila palčivou bolest v hlavě. A když byla mladší – prvním rokem na škole –, zmocňovala se jí hrůza, z níž ztrácela vědomí. Teď se nicméně neměla čeho bát. Byla polovina léta a obrovští netopýři – ať už kvůli jasnému světlu, nebo horku – se nepřibližovali k okrajům bažiny, ale zůstávali poblíž svých temných doupat.

Když konečně seběhla na nejnižší stupeň školy, hanba a rozpaky se zmírnily do podoby tupé bolesti v hrudi. Promnula si pohmožděný loket, který jí připomínal, že ji nemine trest.

Teď ale chtěla útěchu a zamířila k jedinému místu, kde ji mohla najít. Vyšla ze školních bran k obchodnímu městečku Brayk. Chatrná osada se rozkládala těsně u hradeb Kláštera. Brayk zajišťoval škole výživu, zásoby a údržbu. Každé ráno nahoru proudily potraviny i další věci, spolu s lidmi, kteří tu sloužili jako pokojské, sluhové, uklízečky a kuchaři. Nyx to dříve považovala i za svůj osud – sama sem v šesti letech nastoupila jako služebná.

Ve vesnici se pohybovala se stejnou jistotou. Nejenže počítala kroky v křivolakých uličkách, ale taky napínala uši, aby zaslechla pravidelné bušení kladiv z Kovářské ulice po své levici. Neustávající břinkot jí pomáhal v orientaci. Cítila i kouř a opojná koření z trhů, kde se pod poledním sluncem smažili ryby a úhoři. Když se přiblížila k okraji Brayku, vnímala, jak se jí na kůži lepí vlhký vzduch. Kamenné a omítnuté budovy soustředěné kolem hradeb školy zde nahradily skromnější příbytky a skladiště s dřevěnými stěnami a doškovými střechami.

Pokračovala stále dál, dokud její svět nevyplnil nový vjem. Jednalo se o těžký pach promočených chlupů, nasládlých výkalů, udusaného bahna a sirnatého říhání. S tím, jak se do něj nořila hlouběji, cítila, jak její obavy opadají.

Tady byl její domov.

Její příchod nezůstal bez povšimnutí. Přivítal ji dunivý řev následovaný dalším a dalším. Ozvalo se šplíchání, které se rychle blížilo.

Udělala ještě pár kroků, dokud nenahmatala kamenný plot výběhu buvolounů na okraji močálu. Mířil k ní těžký dusot doprovázený tišším frkáním a naříkavým bučením, jako kdyby si těžkotonážní zvířata kladla za vinu její dlouhou nepřítomnost. Nyx zvedla ruku a k dlani se jí přitiskl vlhký čenich pokrytý hlenem. Zvíře se jí jemně otíralo o prsty a lísalo se k nim. Podle rozměrů i tvaru čenichu okamžitě poznala, kdo to je – znala ho stejně dobře jako vesnici a školu.

„Taky tě ráda vidím, Gramblebucku.“

Zvedla ruku ještě výš a zabořila prsty do husté slepené srsti mezi pahýlovitými rohy, dokud nehty nenahmatala kůži. Podrbala ho, přesně jak se mu vždycky líbilo, a vysloužila si spokojený závan horkého vzduchu na prsou. Gramblebuck byl nejstarší ze stáda, téměř stoletý. Teď už jen zřídka tahal močálem smykočlun, ale zůstával králem buvolounů. Většina z chundelatého stáda odvozovala původ právě od něj.

Nyx zvedla obě ruce a chytila ho za rohy. I když měl skloněnou hlavu, musela si stoupnout na špičky, aby na ně dosáhla. Stáhla buvolounovu hlavu ke své – jeho temeno dosahovalo šířky jejího těla. Vdechla jeho vlhké pižmo a opřela se o jeho teplý trup.

„Taky se mi po tobě stýskalo,“ zašeptala.

Odpověděl zabručením a zaklonil krátký krk, aby se ji pokusil zvednout.

Nyx se zasmála a pustila jeho rohy, než se jí odlepily nohy od země. „Nemám čas, abych se na tobě projela. Možná o letních prázdninách.“

I když už Gramblebuck netahal smykočlun, pořád se rád potuloval po bažině. Nyx strávila mnoho dní na jeho širokém hřbetě procházkami mokřadem. Dlouhé nohy a široká kopyta mu umožňovaly snadný pohyb bahnem i mělkou vodou a jeho rozměry i zahnuté kly zase odrazovaly všechny dravce, kteří by se snad chtěli přiblížit.

Pohladila ho po čenichu. „Brzy. Slibuju.“

Vykročila podél plotu a přejížděla prsty po sloupkách. Doufala, že svůj slib bude moct splnit. Z druhé strany k plotu přišli další buvolouni, kteří taky stáli o její pozornost. Nyx většinu z nich poznávala – podle dotyku a pachu –, ale měla jen málo času. Zvony ji brzy povolají zpátky a ona se bude muset vrátit na výuku.

Pospíchala k rohu stoakrového výběhu, kde stál domek. Základy měl ukotvené v kamenném břehu, ale částečně se rozkládal i na masivním molu, které se táhlo na čtvrt míle do bažiny. Stěny stavení tvořily kameny podobně jako plot výběhu, střechu měl doškovou jako okolní chalupy. Kamenný komín mířil k nebi, kde jas slunce zmírňovaly stíny nízkých oblaků putujících bez přestání k východu a dopravujících mrazivý vzduch temné strany ke žhavému žáru osvětlené poloviny světa.

Nyx došla k bytelným dveřím, zvedla železnou závoru a vstoupila dovnitř, aniž by zaklepala nebo zavolala. Jakmile se ocitla v hlubším stínu, svět se rozplynul, ale neznepokojilo ji to. Jako kdyby se zabalila do teplé, známé deky. Okamžitě ucítila směs vůní, které znamenaly domov: stará vlna, olejovité leštidlo na dřevo, dým z dohasínajících uhlíků, tající včelí vosk malých svíček na domácím oltáři v koutě. Všechno podbarvoval závan siláže ze dvou kamenných sil postavených po obou stranách mola.

Uslyšela šramot nohou a vrzání vlny, které se ozvaly od červené záře krbu. Vzápětí je doplnil hlas, který se pobaveně zeptal: „Zase jsi v průšvihu? Chodíš snad v poslední době domů z nějakýho jinýho důvodu? A kde máš hůl?“

Nyx svěsila hlavu a zahleděla se na svoje prázdné ruce. Chtěla nad otcovými slovy mávnout rukou, ale nemohla.

Káravý tón zmírnil tichý smích. „Pojď se posadit a pověz mi o tom.“

*

Nyx zády k ohni dokončila svou litanii dopoledních příkoří a obav. Ulevilo se jí už tím, že o nich měla komu říct.

Její otec celou dobu mlčky seděl a bafal z dýmky s hadím kořenem. Léčivé účinky kouře mu pomáhaly proti bolestem kloubů, ale Nyx tušila, že otec nemlčí, protože by ho trápily bolesti, ale protože jí chce dopřát čas, aby si mohla nerušeně postěžovat.

Dlouhým výdechem dala najevo, že skončila.

Otec znovu potáhl z dýmky a vyfoukl oblak hořkého kouře. „Takže to shrnu. Šláplas na kuří oko tý jeptišce, co tě učí v posledním čtvrtletí.“

Nyx si promnula modřinu od kostnatých prstů sestry Rákosice a přikývla.

„Ale taky jsi udělala dojem na převorku celý školy. Hádám, že to není žádná maličkost.“

„Nejspíš se ke mně jenom zachovala vlídně. A moje nemotornost taky ničemu nepomohla. Zvlášť když jsem rozbila drahocenný školní planetostroj.“

„Na tom nezáleží. Rozbitý věci se daj dycky spravit. Celkově vzato bych řek, že jsi toho za jedno dopoledne dokázala dost. Za další oběh měsíce doděláš sedmej ročník a pak ti zbude už jenom osmá třída před posledním výběrem na nejvyšší stupeň. Připadá mi, že za takový situace je dobrej dojem na samotnou převorku důležitější než nakrknutí jedný jeptišky – navíc jeptišky, která tě stejně brzy přestane učit.“

Jeho slova aspoň trochu zmírnila její obavy. Možná má pravdu. Cestou k sedmému stupni už každopádně překonala horší překážky. A teď jsem tak blízko vrcholu… Potlačila nadějné myšlenky, aby jimi – byť pronesenými jen v duchu – nic nezakřikla.

Otec jako kdyby poznal, na co Nyx myslí. „Vzpomeň si, jak jsi začínala,“ řekl. „Jako půlroční škvrně na plovoucim voru z močálovce. Nebejt toho, že tě bolelo břicho, ani bysme tě neslyšeli. Gramblebuck by táhnul muj smykočlun dál.“

Nyx se pokusila o úsměv. Vyprávění o tom, jak ji našli v močálu, přinášelo otci radost. Měl dva silné syny po dvacítce, kteří se starali o výběh a jezdili se smykočlunem, ale žena mu zemřela při porodu holčičky, takže v jediný den ztratil manželku i dceru. Objev Nyx v bažině bral jako dar od Matky, zejména vzhledem k tomu, že nikde nebyla jediná stopa po tom, kdo tam plačící a nahé dítě nechal. Na křehkých rostlinách močálovce nebylo vidět žádné otisky, dokonce ani na jemných kvítcích, které pokrývaly povrch plovoucího voru. Jako kdyby ji tam někdo snesl z nebes jako odměnu pro oddaného a tvrdě pracujícího obyvatele bažin.

Byť ale tento často vyprávěný příběh byl pro jejího otce zdrojem hrdosti, jí přinášel i nepříjemnou příměs hanby a zlosti. Její matka – možná oba rodiče – ji nechali v močálu napospas smrti, možná protože se narodila s postižením: se zastřenýma, namodrale bílýma očima.

„Dycky jsem tě měl moc rád,“ pokračoval otec další pravdou. „I kdyby tě nevybrali mezi prvňáky do kláštera. Měl jsem pocit, že mi snad pukne srdce radostí, když jsem slyšel, že jsi složila zkoušku.“

„To byla náhoda,“ zamumlala.

Vykašlal oblak dýmu. „To neřikej. V životě nic neni náhoda. Bylo to znamení, že se na tebe Matka usmívá.“

Nyx nebyla tak pobožná jako on, ale věděla, že nemá smysl odporovat.

Tehdy pracovala ve škole jako služka. Měla za úkol prát prádlo a uklízet. Právě stírala podlahu v jedné zkušební místnosti, když zakopla o hromádku dílků – některých kovových, jiných dřevěných –, která ležela na zemi. V obavě, že mohly být důležité, je posbírala a položila na nedaleký stůl. Pak ji však přemohla zvědavost. Když je skládala na stůl, začala zkoušet, jak do sebe různé tvary zapadají. Tak ostatně zkoumala podstatnou část světa kolem sebe, tehdy stejně jako teď: citlivými konečky prstů. Nikdo nebyl poblíž a ona úplně zapomněla na čas, ale nakonec poskládala dílky do jemně propracované stavby s věžemi a zubatými hradbami ve tvaru šesticípé hvězdy kolem hradu uprostřed.

Natolik se soustředila na svoji činnost, že si vůbec nevšimla lidí, kteří ji mezitím obstoupili. Teprve když stavbu dokončila a narovnala se, uslyšela, jak se diváci prudce nadechují.

Vzpomínala si, jak se jedna jeptiška ptala druhé: „Jak dlouho tu je?“

Zazněla odpověď: „Odešla jsem, když se tu objevila s mopem a kbelíkem. To bylo před necelým zazvoněním.“

„Ona postavila pevnost Azantia za tak krátkou dobu? Dáváme na to uchazečům celý den a většina neuspěje.“

„Přísahám, že je to, jak říkám.“

Někdo ji vzal za bradu a otočil její obličej k sobě. „A podívejte se na modrý zákal v jejích očích. Je skoro slepá.“

Tak ji přijali mezi žáky prvního ročníku – nastoupila do školy o rok dřív než všichni ostatní. Z Brayku směla do této školy chodit jen hrstka dětí a žádné nevystoupalo výš než na třetí stupeň. Potají byla na svůj úspěch hrdá, ale nebylo jednoduché zůstat spokojená. S tím, jak stoupala po jednotlivých stupních se stále stejnými, ubývajícími spolužáky, ostatní jí nikdy nedovolili zapomenout na její nízký původ. Posmívali se jí kvůli pachu siláže, který z ní byl cítit. Dobírali si ji kvůli tomu, že neměla vybrané šaty a způsoby. A kromě toho tu byl její slabý zrak, stěna stínů, která ji neustále oddělovala od ostatních.

I tak ji otcova radost utěšovala – i kvůli němu a jeho spokojenosti pokračovala ve studiu. Kromě toho ji těšilo, že se dozvídá nové věci o světě. Jako kdyby vycházela z temného sklepa do jasného letního dne. Stíny zůstávaly – tajemství, jež bylo stále třeba odhalit –, ale každým rokem se část temnoty rozplynula. Zvědavost, s níž poskládala dílky ve zkušební místnosti, ji neopouštěla, naopak s každým dosaženým stupněm rostla.

„Dostaneš se do devátýho ročníku,“ řekl otec. „Vím to.“

Načerpala jeho důvěru do srdce a podržela ji tam. Napne všechny síly, aby se jí to podařilo.

Už jenom kvůli němu.

Z výšky Kláštera k ní dolehlo zvonění. Svolávací zvon. Před dalším zazvoněním musela být na odpoledních hodinách. Neměla moc času.

Zvon slyšel i její otec. „Radši běž, děvenko.“

Nyx vstala a vzala ho za ruku – pod tenkou kůží cítila šlachovité svaly a silné kosti. Sklonila se k němu a políbila ho – našla jeho vousatou tvář se stejnou jistotou, s níž včela najde plástev.

„Až to půjde, zase tě přijdu navštívit,“ řekla a vzpomněla si, že totéž před chvílí slíbila Gramblebuckovi. Hodlala splnit slovo.

„Buď hodná,“ řekl otec. „A nezapomeň, že tě Matka pořád chrání.“

Cestou ze dveří se usmála nad jeho neskonalou vírou v ni i v Matku Zemi. Modlila se, aby se nepletl – ani v jednom případě.

3

Nyx věděla, že ji tlačí čas, a tak se rychle vracela stejnou cestou, kterou předtím šla domů. Teď nicméně držela náhradní hůl z mládí, obouchanou a posetou důlky od dlouhého používání. Byla i o něco kratší než ta novější, kterou nechala v astroniku. I tak měla pocit, jako kdyby šla se starým kamarádem. Držela ji před sebou: i když znala cestu dobře, hůl jí pomáhala dodávat jistotu.

Ještě přidala do kroku. Nebylo by dobré, kdyby přišla pozdě, obzvlášť po dnešním dopoledni. Prošla školní branou a začala vybíhat do jednotlivých stupňů. Na sedmý dorazila bez dechu, ale stihla to před druhým zazvoněním Svolávacího zvonu.

S úlevou vykročila doleva, pryč od ostudy, kterou si udělala v kupoli astronika. Pro hůl si hodlala zajít později, až ji nikdo neuvidí. Každé dopoledne studovali světské záležitosti: aritmetické hádanky, pitvy, využití rovnováh a měr. Odpoledne trávili studiem dějin, náboženských řádů a textů předků.

Nyx měla raději dopoledne, zejména kvůli odpolednímu objemu čtení. Měla sice citlivé prsty, ale ne natolik, aby jimi dokázala číst inkoust vtlačený do posvátných knih. Proto dostala přiděleného mladého pomocníka Jace. Jaceovi se nepodařilo postoupit z pátého ročníku, ale místo aby ho odeslali domů, nabídli mu místo ve školním skriptoriu, kde měl především opisovat různé texty, ale zároveň sloužil i jako Nyxiny oči. Během dne jí potichu předčítal, čemu potřebovala porozumět, a někdy v tom pokračoval i večer v její komůrce na koleji.

Nyx pospíchala k místu, kde na ni obvykle čekal. Jace jí mohl život ještě ztížit, ale choval se k ní laskavě a trpělivě. Nyx měla podezření, že jeho náklonnost k ní přesahuje společné učení. Byl o čtyři roky starší než ona, ale vypadal mnohem chlapečtěji než její spolužáci z ročníku. Sedavý život mu zakulatil břicho a Jace sípavě oddechoval, kdykoliv musel zrychlit, aby jí stačil. Víc než kdokoliv jiný ji však dokázal rozesmát. Nebylo daleko od pravdy, že odpolední hodiny snášela právě díky jemu.

Zamířila do klenuté chodby před skriptoriem. Když vyšla zpoza rohu, uslyšela Jaceovo oddechování, dnes ještě těžší a bolestnější, jako kdyby celou cestu sem utíkal. Z jeho oblečení cítila vůni vápence, která prozrazovala, že dopoledne připravoval nové jemné pergameny.

„Jaci, omlouvám se, že jdu pozdě. Měli bychom…“

Vtom ucítila něco nového. Hořký pach bohatý na železo. Šířil se z něj s každým výdechem. Krev. Ve svém úleku o něco zakopla. Upadla a rychle si uvědomila, že se jednalo o nohu jejího kamaráda. Proč tady Jace sedí? Jednou rukou nahmatala jeho tělo.

„Co se děje, Jaci?“

Prsty mu přejela po obličeji a Jace se prudce nadechl. Pod opuchlým, zkřiveným nosem měl teplou krev. Ucukl před jejím dotykem a stáhl jí ruku dolů.

„Nyx…, chtějí ti ublížit.“

„Kdo?“

Dokázala však uhodnout odpověď. Ze všech stran se ozval šramot kožených bot a Nyx uslyšela, jak se za ní někdo nepříjemně hihňá.

„Uteč,“ pobídl ji Jace a zvedl ji do stoje.

Nyx zůstala přikrčená, ztuhlá strachem.

„Nenechte ji utéct!“ vykřikla Kindjal.

Ta slova rozmetala Nyxinu paniku. Zoufale hledala únikovou cestu. Napjala všechny smysly a reflexivně vyplnila okolní svět každým zaslechnutým šelestem a šepotem. Uskočila před pohybem ve stínech po své pravici a uhnula před pachem potu a pivního dechu, který se vzedmul před ní. Vyběhla pryč, aby našla pomoc u kterékoliv učitelky či učitele, kteří snad mohli být nablízku.

Srdce jí bušilo až v krku, ale snažila se pečlivě naslouchat. Zpoza dalšího rohu zaslechla známý hlas sestry Rákosice.

„… její místo. Bude si přát, aby byla jen zmrskána.“

Odpověděl jí jiný hlas, pronikavý a skřípavý. Patřil Hieromnichu Plakkovi, který vedl odpolední výuku. „Ale co převorka?“

„Nemůže mi dávat za vinu, co se stane mimo hodinu, obzvlášť mezi rozzlobenými žáky. Budu tvrdit…“

Po stupních se rozlehlo druhé zazvonění Svolávacího zvonu, které přehlušilo zbytek jeptiščiných slov.

Nyx přerývaně oddechovala. Měla dojem, že snad omdlí hrůzou. Na okamžik ji zaplavil zvláštní nový pocit, jako kdyby se její duše vznesla nad tělo. Ozvěna zvonění roztříštila stíny a zatlačila je pryč. Objevily se jasné obrysy zdí, schodů a chodeb kolem ní. Dokonce rozeznala i postavy, které se k ní blížily.

Jedna už byla skoro u ní a Nyx před ní uskočila. Po rukávu jí přejely něčí prsty, ale včas před nimi ucukla.

Za zády uslyšela zaklení.

Byrd.

Vyběhla do volného prostoru, který jí odhalila ozvěna vyzvánění, a využívala tento nově nabytý smysl k úniku. Přesto se snažila používat i hůl, aby si ověřila, že ji nový smysl neklame. Pronásledovatele nechala za sebou, ale nepřestali ji honit, stíhali ji jako bouře.

Dospěla ke schodům, které vedly na osmý stupeň. Jako žačka sedmého ročníku neznala vyšší patra příliš dobře. I tak vyběhla nahoru, hůl stále napřaženou před sebou. Její vnímání jako kdyby se zvláštně rozdělilo. Plíce ji pálily a srdce jí bušilo jako o závod, ale zároveň měla pocit, jako kdyby se vznášela a shlížela sama na sebe dolů. Neměla však čas o tom přemýšlet.

Nad schody pokračovala v běhu. Zvonění utichalo a svět znovu vyplnily stíny. Vědomí se jí vrátilo do těla.

„Támhle je!“ vykřikla za ní Kindjal.

Nyx v hrůze prchala před blížícím se pleskáním sandálů na kamenech. Už probíhala výuka, takže nikoho nepotkala. Pokusila se zrychlit a ramenem zavadila o roh stěny. Otočila se kolem své osy, strach ji však udržel na nohou a v pohybu.

Kam má ale běžet?

Po ztrátě krátkodobého nového smyslu se vydala jedinou cestou, kterou dobře znala. Každý student se dříve či později vyplížil na tento stupeň a vykonal tajnou pouť, která končila tam, kde jejich naděje budou buď zašlapány do země, nebo povzneseny do výše.

Nyx nebyla výjimkou. Každoročně několikrát navštívila osmý stupeň na toto místo. I teď běžela přímo k němu – jednalo se o jedinou trasu, kterou měla uloženou v paměti.

Pronásledovatelé běželi za ní, zle se smáli a křičeli za ní výhrůžky.

Konečně se dostala k dalším schodům. Nebyly o nic příkřejší ani delší než ty, po kterých vystoupala až sem, ale i tak se u jejich paty prudce zastavila. Tyto schody vedly k devátému, poslednímu stupni. Směli po nich vystoupat jen ti, kteří byli uznáni za hodné povýšení. Všichni ostatní na ně měli vstup zakázán. Mystéria devátého stupně byla určená jen pro vyvolené. Překročit tento zákaz znamenalo okamžité vyloučení ze školy.

Chvěla se pod nimi. Prvních sedm let prožila v Brayku, druhých sedm v Klášteře. Její život v tu chvíli balancoval mezi zářnou budoucností a ostudným pádem. Nemohla znát svůj konečný osud, ale vždycky se snažila, jak mohla, a doufala v to nejlepší.

Jenže teď…

Pronásledovatelé se blížili. Byrd postřehl její váhání a zachechtal se, ale v jeho smíchu neznělo pobavení, jen výhrůžka. Ještě ji podtrhl následujícími slovy. „Je v pasti. Jen se dívejte. Vezmu jí tu hůl a nařežu jí, že si dva týdny nesedne.“

Ostatní vybuchli smíchem a rychle jí odřízli všechny únikové cesty.

Najednou jí někdo vyškubl hůl z ruky. Pokusila se po ní hmátnout, ale odstrčili ji.

Jiný hlas, snad Rymalův, ponoukl Byrda, ať jí ublíží víc. „Flákni ji radši přes ruce. Pěkně tvrdě. Zpřelámej jí je, jako ona rozbila ten planetostroj. To bude jedině spravedlivý.“

Nyx zaťala ruce v pěst. V uších jí bušila krev. Během let si po klopýtnutí a nešťastném pádu už jednou nebo dvakrát způsobila zlomeninu. Bolest ji neděsila, ale ruce přispívaly k jejímu vnímání světa přinejmenším stejnou měrou jako poloslepé oči. Dlaněmi vnímala každý záchvěv hole. Konečky prstů jí odhalovaly detaily, jež očima vidět nemohla. Nevyhrožovali jí jen zlomeninou několika kostí, ale zmrzačením, které by ještě zhoršilo její slepotu.

Pořád ale existovaly horší věci.

„Měl bys ji zmařit,“ zašeptala Kindjal bratrovi do ucha. Z hlasu jí čišela škodolibá radost. „Zařídit, aby ji jednou provždy vyloučili ze školy.“

Tato pohrůžka si vysloužila další smích, teď nicméně podbarvený nervozitou. Všichni chápali, o co se jedná. Pokud měla nějaká dívka dosáhnout povýšení, musela být panna, nedotčená a čistá. Pro chlapce to z nějakého důvodu neplatilo. Ne že by na koleji neprobíhala tajná dostaveníčka, k nimž patřilo všechno až na samotný akt. Překročit tuto poslední hranici znamenalo vyhnanství – nejen ze školy, ale i z Brayku jako takového. O tak velkou potupu by se jednalo.

„Výprask podle mě stačí,“ řekl Byrd – snažil se, aby jeho hlas zněl pevně. „To tý bažiňačce ukáže, kde je její místo.“

Jeho sestra se ušklíbla. „Zaslouží si víc. Nepatří sem. Všichni to víme. Jenom máš strach.“

Nyx v jejím hlase slyšela jed. Velestarostova dcera měla vždycky potíže s učením. Šuškalo se, že její otec platil za dceřin postup na vyšší stupně truhlicemi stříbrných eyrů a zlatých marčů. Nikdo si samozřejmě netroufl říct něco takového před ní. Kindjal měla z nějakého důvodu na Nyx odjakživa spadeno, snad kvůli vynikajícím známkám, jež si Nyx v hodinách vysluhovala.

Byrd si po sestřině obvinění ze zbabělosti dotčeně odfrkl. „Anseli, Merkle, chyťte ji,“ rozkázal vztekle. „Lackwiddle, pomoz jim.“

Hodlal zapojit co nejvíc členů skupiny, aby si zajistil jejich mlčení. Potom mohli snadno tvrdit, že Nyx nikdo neznásilnil a že přišla o panenství při nějaké schůzce ve vesnici.

Nyx před nimi zacouvala, dokud patami nenarazila na první schod. V tu chvíli v ní vzkypěla zlost, která nahradila původní hrůzu. Tělem se jí rozlil chlad.

Jestli mám být vyloučená, ať je to za něco, co udělám já sama.

Zvedla nohu a pozadu vystoupila na první schod. Slyšela, jak její trýznitelé ohromeně zalapali po dechu, ale nevšímala si jich a vystoupila na druhý a hned poté na třetí. Nehodlala Byrdovi ani Kindjal dopřát uspokojení z toho, že ji zmařili.

Byrd si to zřejmě uvědomil, protože bylo slyšet, jak vztekle zavrčel.

Neprchala před jeho zlostí, ale využila ji jako vítr, který se jí opřel do plachet a postrkoval ji vzhůru. S každým krokem cítila v zádech rostoucí žár obou ohňů. Pach hrozby se rozpouštěl ve vůni kadidla.

Byrd zaklel. „Nemysli si, že se mě tak snadno zbavíš.“

Neviděla ho, ale slyšela, jak se rozběhl do schodů. Jeho smělost ji polekala, takže ztuhla na místě.

Kindjal vystrašeně zavolala na svého bratra: „Ne, Byrde! To nemůžeš.“ Teprve teď jí nejspíš došlo, že na něj tlačila příliš.

Byrd se zastavil jen na tak dlouho, aby jí odpověděl: „Neboj se. Jestli to bude potřeba, otec mě vyplatí.“

Krátký rozhovor obou sourozenců roztříštil Nyxino ohromení. Otočila se a rozběhla se do schodů, vstříc svému osudu.

Ocitla se na nejvyšším stupni školy a zmateně se rozhlédla. Mohla se řídit jen vyprávěním, které se k ní doneslo, a to rozhodně nestačilo.

Podle Jace se devátý stupeň vůbec nepodobal ostatním. Stál na něm kruh věží, každá zasvěcená jinému druhu studia. V západní části – s věžemi vybudovanými z tmavých sopečných kamenů vytěžených pod školou – probíhala výuka alchymie. Na druhé straně se tyčil oblouk zářivě bílých věží z vápence dopraveného sem ze skal Zeměpádu na východě. V těchto bílých věžích byla žákům devátého ročníku odhalována tajemství zbožných řádů a dávných dějin.

Nyx si uvědomovala, že tyto znalosti jí zůstanou navždy nepřístupné. Nevšímala si věží a rozběhla se ke dvěma zářivým skvrnám uprostřed stupně. Dvě hořící hranice žhnuly jako samotné oči Otce na nebi. Po staletí shlížely na studenty pod sebou, jako kdyby je vybízely, ať se odváží přijít blíž a zahledět se do zázraků a hrůz, jež jsou v nich obsaženy.

Nad ohni stoupaly k obloze tmavší stíny, ze kterých se šířila vůně alchymických látek a posvátných kadidel. Vůně doléhaly na Nyx čím dál tíživěji a vyhlazovaly veškeré detaily kolem. Hukot plamenů ji ohlušoval. Jejich záře měnila všechny stíny v jednolitou masu.

Jako kdyby svět zmizel a ona se vznášela v palčivém dýmu a záři dunících plamenů. Budiž. Věděla, že dál jít nemůže, a tak se zastavila mezi oběma hranicemi.

Otočila se zády k ohni. Odmítala se hrbit.

Hukotem plamenů k ní dolehlo zrychlené oddechování několik kroků od ní.

Byrd.

„Jestli to nepůjde jinak, odtáhnu tě zpátky dolů za vlasy,“ pohrozil.

Zdůraznil svou hrozbu úderem její hole o kameny. Nyx slyšela, jak se dřevo láme – znělo to jako prasknutí kosti. Měla pocit, jako kdyby zničil jejího odvěkého přítele.

Zoufale a zlostně zauvažovala nad tím, že by se vrhla do plamenů, aby mu zhatila plány. Vychoval ji ale otec, který krotil buvolouny, a vyrůstala po boku bratrů, kteří se nikdy nevzdávali. Zvedla ruce, rozhodnutá, že neprodá svou kůži lacino.

Vybavila se jí poslední otcova slova: Nezapomeň, že tě Matka pořád chrání. Přála si, aby to byla pravda, zejména teď. Příliš nedoufala, ale i tak se začala modlit s vroucností, jaké jen byla schopná.

A přišla odpověď.

Jenže ne od Matky Země.

Ve chvíli, kdy se na ni vrhl Byrd, Nyx ucítila, jak se jí ježí chloupky na předloktích i v zátylku. Pak to uslyšela. Shora k ní dolehl pronikavý skřek – zaplavil ji, pronikl do jejího nitra a rozechvěl jí kosti i zuby. Pak její tělo vzplálo jako pochodeň. Cítila, jak jí na kůži naskakují puchýře a pálí ji oči. Pochopila, že ji zasáhly plameny hranic, rozvířené mácháním velkých křídel.

Navzdory bolesti se přikrčila.

Před sebou uslyšela zaječení – nikoliv zvířecí, ale chlapecké.

Jek však náhle ustal.

Vzápětí ji zavalilo něčí tělo a srazilo ji na záda mezi obě hranice. Oheň v jejím nitru rázem pohasl, jako kdyby ho udusila tíha, jež na ní spočívala. Bylo jí jasné, že jde o Byrda, a snažila se osvobodit.

Krk a prsa jí zaplavila horká krev. Pokusila se zarazit její příval prsty, ale nahmatala jen potrhanou tkáň. Pahýl krku. Prudce se nadechla, ochromená hrůzou. Byrdova hlava chyběla, odtržená od těla.

Vzlykla a oči se jí zalily slzami.

Ne…

Snažila se vymanit zpod jeho mrtvé váhy, když vtom ho z ní něco zvedlo a hodilo na hranici alchymistů. Nyx zůstávala ležet na zádech a s pomocí loktů a nohou se snažila zalézt hlouběji mezi ohně. Vlevo od ní se škvařilo a dýmalo maso s krví.

Ne…

V záři obou ohňů před ní vyrostl temný stín. Popadl ji za levou nohu a přitiskl ji ke kamenům. Tvor se tyčil nad ní. Jeden kostnatý kloub se jí zabořil do břicha, druhý do pravého ramene. Kdysi ji podupala splašená šestimetráková jalovice buvolouna. To, co ji tisklo teď, bylo mnohem těžší a postupovalo to s větší rozvahou.

Ne…

Tvor ji celou zakryl tělem a křídly. Obličej jí ovanul horký dech páchnoucí masem a železem. Vlhké nozdry ji očichaly od temene po krk a tam se zastavily.

Ne…

Cítila, jak se pysky porostlé štětinami pootvírají a jak se jí do měkké tkáně hrdla tlačí ledové dýky.

Ne…

Tesáky se zabodly do kůže a Nyx zaplavila ostrá bolest následovaná studenou ochablostí. Tlak tvorova čenichu ji dusil. Nemohla dýchat. Z rány se do celého těla šířil ledový chlad, roznášený její krví.

Pak se přes hučení ohně rozezněly výkřiky.

Devátý stupeň konečně zaznamenal útok.

Drtivá tíha polevila a tvor ji na okamžik zvedl do vzduchu, ale nakonec ji pustil a Nyx dopadla na kameny. Ležela na zádech a vnímala těžký tlukot křídel i poryvy horka od rozdmýchaných plamenů. Kolem ní zavířil dým a přinesl s sebou sladkou vůni kadidla i pach seškvařeného masa.

Na chvíli se jí znovu zmocnil zvláštní pocit, jako kdyby vzhlížela k obloze a zároveň se dívala z výšky dolů na své tělo.

Vzápětí pocit zmizel.

Chlad se dál šířil, rozléval se jí končetinami, až jimi vůbec nedokázala pohnout. Sotva mohla dýchat. Cítila, jak se jí led zabodává do srdce jako jedovatý spár a svírá ho. Svět potemněl a Nyx se propadla do tmy mnohem černější než jakákoliv slepota. Zvuky se rozplynuly do ticha, jako kdyby se potopila do toho nejhlubšího rybníka.

Zbýval jen tlukot jejího srdce.

Vnímala každý stah, čím dál pomalejší.

Ne…

Snažila se udržet při životě, přimět srdce k dalšímu stahu.

Tehdy z temných hlubin vybublal nový zvuk, který ji vyrušil ze soustředění. Hlavu jí vyplnilo kvílení a skřeky – stovky, tisíce a pak ještě víc. Země se pod ní zachvěla a divoce se vzepjala. Všechno ukončilo dunivé prasknutí, po němž si připadala dutá a prázdná. Zůstalo jen děsivé ticho, mnohem prázdnější, než jaké kdy zažila.

Kdyby to dokázala, rozplakala by se.

V tu chvíli jí došla pravda.

V tom prázdném tichu.

Zastavilo se jí srdce.

2. část

Bronzová socha

Kladivem rozbij

kovadlinu

kutej rudu

vytěž žílu.

Tím roztříštíš tvrdé srdce

tak, že půjde opravit.

– starý havířský chvalozpěv

4

Rhaifa zachránil před smrtí plný měchýř.

Jediné varování představoval oblak prachu, který se zvedl do vzduchu z křídové země. Rhaif by tento nezvyklý jev rád připsal síle a průraznosti proudu moči, který narážel do sousední stěny, ale věděl, že jde o něco jiného. Zmocnil se ho strach, který ho srazil na kolena. Jednou rukou se opřel o velký balvan, za nímž si našel soukromí. Povrch kamene vibroval.

Podíval se na lucernu zavěšenou na koženém opasku. Olejový plamínek se za drsným sklem mihotal a kymácel.

Cítil, jak se mu svírá žaludek.

Další vězni v chodbě ječeli a chřestili řetězy, jak se snažili utéct. Bylo však pozdě. Kámen zlověstně zasténal – a následovala dunivá rána. Země se zhoupla a vymrštila Rhaifa do vzduchu. I balvan vedle něj poskočil, odrazil se od stropu a zřítil se zpátky na zem, nyní posetou puklinami.

Rhaif tvrdě dopadl na pozadí a začal couvat. Chodba se dál hroutila. Lucerna, naštěstí stále v celku, se mu odrážela od kalhot. Kousek před ním se odlomil masivní kus stropu a při dopadu se roztříštil na kamínky a prach. Pronásledovaly ho další pukliny, které se šířily po zemi, stropě i stěnách.

Přelil se přes něj dusivý černý mrak ztěžklý pískem a křídou.

Rozkašlal se, a aby se neutopil v moři prachu, rychle se zvedl na nohy a rozběhl se. Blikající plamínek u stehna připomínal osamělou světlušku ztracenou v hlubokém lese. Její světlo bylo příliš chabé, než aby proniklo hustou oponou. Přesto běžel dál, obě ruce natažené před sebou. Řetězy kolem kotníků s každým krokem zařinčely, jako kdyby propůjčily hlas jeho panice.

Ve spěchu vrazil bokem do skalního výchozu. Náraz ho pootočil a sklo lucerny se rozbilo. Několik střepů proniklo hrubou látkou kalhot a rozřízlo mu kůži. Zašklebil se a zpomalil – musel si dávat pozor, aby mu nezhasl plamínek. Pazourek k vykřesání nového ohně měl jen dozorce.

Nesmí mi zhasnout.

Viděl jiné vězně, potrestané pobytem ve tmě. Chudáky spuštěné bez luceren do jam a zavřené několik dní v naprosté temnotě. Často vycházeli ven jako zesláblé a pomatené trosky. Rhaif se ničeho nebál víc než věčné tmy bez konce. Jak by se jí mohl nebát? Všechna tři desetiletí svého života prožil v Guld’ghulu na východním okraji Koruny, na hranici sluncem sežehovaného světa, kde nikdy nepřicházela noc a krajinu tvořily písčité ruiny, v kterých si našli domov nebezpeční tvorové spolu s divošskými kmeny, jejichž bídným životům vládlo násilí. Jelikož sám nepoznal nic jiného než guld’ghulské slunce, považoval noc za pouhou fámu. Tmy bylo třeba se bát.

Vyvlekl se z nejhustší oblasti prachového mračna, zastavil se, sňal lucernu z opasku a zvedl ji do výšky. Počínal si opatrně, protože se obával, aby prudkým pohybem neuhasil plamínek.

„Hlavně zůstaň, jak jsi,“ řekl varovně chabě blikajícímu světélku.

Prach řídl a Rhaif poslouchal, jak se za ním usazují kameny. I tlukot jeho srdce se ztišil. Rozhlédl se po chodbě. Zával se zastavil zhruba sto kroků od něj a vyplnil chodbu až po strop. Ještě se zřítilo několik osamělých kamenů a s hlasitým prasknutím, které ho přimělo uskočit, povolila jedna dřevěná podpěra.

Vypadalo to nicméně, že nejhorší má za sebou.

Ale co teď?

Hlasitě kýchl, až sám sebe polekal, odvrátil se a podíval se před sebe. Tuhle štolu v důlní trestnici neznal, i když se k němu donesly různé zvěsti. Před nějakou dobou je probudili a zvedli z hromad slámy a Rhaif i ostatní vězni se museli pod pohrůžkou bití vypravit do téhle odlehlé části křídového dolu. Tady je spustili na konopných lanech přivázaných k prázdnému důlnímu vozíku – do pohybu je uváděl dobytkem poháněný rumpál kdesi u ústí šachty. Říkalo se, že tato část dolu je už dávno opuštěná. Někteří tvrdili, že zdejší šachty a štoly byly vytěženy už před staletími, ale většina lidí věřila, že jsou prokleté a plné zlovolných duchů.

Rhaif takovým historkám příliš nevěřil. Znal horníky, kteří strkali do puklin ve skále kůrky chleba, a dozorce, kteří dělali totéž s mincemi, zejména s mosaznými, ale tu a tam dokonce se stříbrnou. Jen aby si naklonili zdejší duchy.

On nic takového nedělal.

V zadních uličkách Kovadlova se naučil věřit jen tomu, čeho se mohl dotknout vlastníma rukama nebo co mohl vidět na vlastní oči. Nepřikládal žádnou váhu bohům ani historkám o strašidlech a duchách. Kovadlov ho naučil, že i bez nich je život plný věcí, kterých se člověk musí bát. Za kovadlovské noci vás neohrožovali duchové, ale lidé, kteří se vás snažili okrást.

Na druhou stranu mezi ně často patřil i on.

Kovadlov byl hlavní přístav v oblasti. Rozkládal se u moře jako nejšpinavější žumpa ze všech. Bylo to město hrdlořezů a ničemů všech druhů. Vyměšovalo a potilo se jako živá bytost postižená hnilobou, morem a rozkladem. Nikdy se neměnilo, za žádného ročního období, za bouře ani za příznivého počasí. Přístaviště neustále plnily plachty stovky lodí, na molu probíhalá neustála tlačenice.

Říkalo se, že se v Kovadlově nedá žít, jen přežívat.

Rhaif si vzdychl.

Chybí mi…

Ne že by očekával, že ho ještě někdy uvidí. Vlastní cech ho zradil a on skončil pohřbený sto mil na jih, odsouzený na doživotí k práci v dolech. Jeho provinění spočívalo v tom, že se postavil špatnému zloději, představené jejich cechu Llyře hy Marč. Považoval to za přehnaný trest: jenom okradl Llyřina bývalého milence, kovadlovského arcišerifa. Arcišerif představoval až příliš lákavý terč a Llyra neměla sklony k sentimentalitě ani k věrnosti. Sám Rhaif koneckonců mnohokrát sdílel teplo jejího lože.

Zavrtěl hlavou.

Ještě teď v něm planula zlost. Měl podezření, že za jeho přísným potrestáním stálo víc, než o čem věděl.

To je ale jedno – teď jsem zkrátka tady.

Jenže kde tady?

Prach se usadil a ve vzduchu se vznášel jen opar z těch nejjemnějších částeček. Rhaif sáhl volnou rukou do tajné kapsy u kalhot a vytáhl směrosklo, které ukradl dozorci jiné skupiny. Ze ztráty byli obviněni trestanci z daného oddílu a každý z nich přišel o prst, dokud se někdo nepřiznal, aby zarazil mučení. Dotyčný tvrdil, že dostal strach a vyhodil kořist do kadišachty. Nikdo se neobtěžoval prohledávat výkaly.

Rhaif zvedl směrosklo k mihotavému plamínku. Magnetovcová střelka se kymácela ze strany na stranu, ne a ne se ustálit. Divné. Ukradl ho v mlhavé naději, že jednoho dne uteče, ačkoliv popravdě se mu prostě naskytla příležitost – a on nedokázal odolat. Ani téměř po dvou letech strávených tady dole ho neopouštěly myšlenky na svobodu. A směrosklo skutečně mohlo být užitečné. Říkal si, že pokud se mu někdy podaří zmizet dozorcům z očí a utéct do opuštěné oblasti dolu, směrosklo by ho mohlo navést správným směrem.

Jako třeba teď.

Otočil se kolem dokola. Stál na křižovatce a snažil se určit, kudy bude nejlepší pokračovat. Snil o svobodě, ale zároveň si cenil vlastní kůže. Kdyby to znamenalo život, klidně by se vrátil pod bič a obušky dozorců. Smrt představovala únik, jemuž by se radši vyhnul.

Rozhodl se pro jednu chodbu – v podstatě proto, že se v ní magnetovec chvěl o něco míň než v ostatních.

„To mi stačí.“

Po několika stech krocích Rhaif dočista zabloudil.

Cítil, že se pohybuje v kruzích a pomalu sestupuje do větší hloubky, jako kdyby kráčel do vlastního hrobu. Směrosklo ho jenom pletlo. Střelka se točila kolem dokola, jako kdyby byla stejně zmatená jako on.

Možná je tohle místo opravdu prokleté.

S rostoucím zoufalstvím zatočil do další chodby. Srdce mu bušilo až v krku. Oleje v lucerně měl přinejlepším na půl dne. Napínal uši, jestli nezaslechne zvuky kutání: křik dozorců, zvonění kladiv, křik bičovaných. Slyšel ale jen vlastní přerývané oddechování a občas i mumlané kletby.

Taky musel sklánět hlavu pod nízkým stropem, což bylo samo o sobě znepokojivé. Jako všichni obyvatelé Guld’ghulu měl nohy do O a tvrdou hlavu ve všech významech toho obratu. Jako kdyby jim slunce vytvarovalo podsadité postavy, snad proto, aby o to líp pracovali v tisících dolů, které se táhly po celé délce pobřeží od kamenného Mrtwolesa na severu po nekonečné jižní Pustiny.

Přejížděl rukou po stěně a cítil pod prsty pukliny křídového masivu. Tady dřevěné podpěry dlouholetým působením vzduchu bohatého na minerály zkameněly. S tím, jak pokračoval v chůzi, puklin přibývalo a rozšiřovaly se.

Zaklonil hlavu a všiml si trhlin ve stropě.

Při tom však přehlédl hromadu uvolněných kamenů, zakopl o ně a upadl. Málem rozbil směrosklo, ale na poslední chvíli se podepřel druhou rukou. Lucerna u opasku se divoce zhoupla a Rhaif zatajil dech – bál se, že plamínek zhasne.

Divoce se zamihotal, nepřestával však hořet.

Podíval se na kameny, o které zakopl. Měly ostré okraje a díra ve stropě naznačovala, že se zřítily teprve nedávno. Jestli dosud pochyboval o tom, že kráčí smrti vstříc, teď držel v rukou důkaz.

„Bohové,“ zahučel. „Jsem přímo pod úsekem, kde došlo k tomu závalu.“

Zavrtěl hlavou, zvedl se a oprášil si kalhoty. Sklopil oči ke směrosklu. Magnetovec se přestal otáčet a ukazoval dál do chodby. Rhaif si povzdychl a zadoufal, že to není jen náhoda.

„Budiž.“

Vykročil zužující se chodbou, jen aby za dalších sto kroků zjistil, že zem pokrývá suť z odlomených kamenů a z písku. Zkontroloval směrosklo. Střelka pořád ukazovala dopředu, za vratkou rampu ze sutin a ostrých balvanů.

Podrážděně sevřel směrosklo v prstech.

„Tam dolů rozhodně nepůjdu.“

Prudce se odvrátil, spíš zlostně než ustrašeně. V tu chvíli slabý plamínek u jeho boku zhasl a Rhaifa obklopila naprostá tma.

Ne, ne, ne…

Pod tíhou temnoty padl na kolena a pak i na ruce. Zalapal po dechu a otřásl se. Pevně zavřel víčka a znovu je otevřel. Namáhal oči, odmítal přijmout svůj osud.

„Takhle ne,“ zašeptal.

Překulil se na záda a objal si kolena.

I přes svoje bezvěrectví se teď modlil k celému panteonu. K Matce Zemi i Otci na nebi, ke stříbrnému Synovi a temné Dceři, k zahalenému Modronovi a jasné Bel, k obřímu Pywllovi, který držel nebeskou klenbu, i malému Newthynovi, který se ukrýval v hlubinách Urthu. Nikoho nevynechal, žádal o pomoc všechny, ve všech modlitbách, které se kdysi naučil v matčině klíně.

Jako kdyby ho některý bůh vyslyšel, objevila se před ním slabá záře. Rhaif si promnul oči. Nejdřív si pomyslel, že to je jenom přelud, kterým ho klame jeho vlastní strach. Ale světlo nezmizelo. Možná tam opravdu bylo.

Klekl si a vyrazil. Když dolezl k okraji propasti, pod rukama se mu uvolnilo několik kamenů a zřítilo se ze svahu. Záře – slabá a perleťově modrá – vycházela ze dna. Rhaif netušil, co ji vydává. Podstatné pro něj bylo jen to, že se jedná o útočiště před temnotou, o zářící maják v temné propasti.

Se zarachocením řetězu kolem kotníků přehodil nohy přes okraj svahu, zaťal zuby a vyrazil ze strmé a zrádné stěny. Sestup byl krajně nebezpečný.

Přesto…

Všechno je lepší než tahle pekelná tma.

5

Rhaif sklouzl z posledního úseku sutin, zkrvavený a potlučený. Zaryl rozřezané paty do země a zastavil se u obrovského, čerstvě odlomeného plátu černého sírovce, desetkrát vyššího než on, který se zvedal z bílé křídové země jako hřbetní ploutev nestvůrného žraloka.

Světlo vycházelo zpoza něj.

Rhaif překonal strach, odhrnul prameny zpocených kaštanově hnědých vlasů, které se mu přilepily k čelu, a zastrčil je pod plst, jež mu chránila hlavu. Opatrně se zvedl do přikrčeného postoje, povytáhl si kalhoty, i když měly zadní část víceméně prodřenou, a přitáhl si krátkou koženou vestu ke košili z hrubého plátna.

Nevěděl, co ho tu čeká, ale musel být připravený na všechno.

Dno prolákliny vyplňoval palčivý zápach připomínající pálící se křídu a olej. Rhaif dýchal jen mělce, protože se bál, že zdejší vzduch může být jedovatý. Už viděl, jak spustili horníky do hluboké šachty, včera ještě bezpečné, jen aby upadli do stavu strnulosti nebo i zemřeli kvůli zkaženému vzduchu.

Chvíli dýchal, ale nic se nestalo, a tak vykročil kupředu.

Opatrně obešel sírovcový výchoz a vyhlédl zpoza něj. Musel několikrát zamrkat, protože ze začátku vůbec nechápal, na co se dívá. Křídová stěna před ním připomínala rozbité zrcadlo, přičemž všechny pukliny vycházely z prasklého měděného vejce u úpatí stěny. Podle zčernalých a nepravidelných okrajů to vypadalo, že vejce puklo už před dávnou dobou.

Záře se linula z jeho nitra.

Rhaif přimhouřil oči, ale na dálku nedokázal rozeznat žádné podrobnosti.

„Jdi se podívat,“ vyzval sám sebe.

„Radši bych neměl,“ odporoval si právě tak důrazně.

Chvíli se nerozhodně kousal do rtu, ale nakonec vykročil k tajemnému předmětu. Hořký pach spáleniny každým krokem sílil. Nespouštěl oči ze stěny před sebou a přejížděl pohledem po puklinách, které se ztrácely v temnotě nad ním. Vzrůstaly v něm obavy.

Nemohl by to být zdroj toho zemětřesení?

Pokud ano, bál se, že se na něj všechno co nevidět zhroutí. Zpomalil, ale nezastavil se úplně. Zvědavost ho táhla dál. Nedokázal odolat – potřeboval odhalit pravdu. Jedinou alternativou bylo vrátit se do věčné temnoty.

A tak se sunul kupředu.

Zblízka vypadaly měděné stěny vejce jako naleštěné, byly hladké a široké zhruba na dvě dlaně. Rhaif se přiblížil k nepravidelnému otvoru, když tu si všiml něčeho vedle. Těsně u vejce ležela kostra zpola pohřbená křídou, jako kdyby se topila v hornině. Kosti nebyly bílé ani zažloutlé stářím, ale nazelenale modré. Rhaif věděl, že to není klam způsobený světlem, ale výsledek alchymického působení pyritů a dalších minerálů, které během bezpočtu staletí pronikly do kostí.

Obešel kostru a v gestu úcty se dotkl prsty čela, rtů a hrudi, aby neprobudil ducha, který tu zůstal uvězněný. Dospěl k otvoru ve vejci. Chtěl – ne, přímo se musel – podívat, co je zdrojem té záře.

Sklonil se pod horní okraj otvoru, zprohýbaný a sežehnutý, a vsunul hlavu dovnitř. To, co uviděl, ho přimrazilo na místě.

Bohové podzemí…

Vnitřek vejce tvořila stejně hladká měď, takže výsledek připomínal skleněnou bublinu vyfouknutou podzemní bohyní Nethyn. Po stěnách probíhala složitá síť skleněného potrubí a měděných spojek. Trubkami probublávala zlatá tekutina, ale zdroj záře se nacházel na opačné straně, kam se podle všeho trubky sbíhaly. V zářícím skleněném výklenku stála jakási postava jako zářící bronzový pavouk v centru pavučiny.

Co to je za boha nebo démona?

Navzdory mrazivé hrůze nedokázal odvrátit zrak.

Postava patřila ženě vymodelované z bronzu stejně hladkého a beze švů jako měděná skořápka vejce. Měla pohledný oválný obličej a její vlasy tvořil hladký plát ze stejného bronzu. Měla dlouhé, pěkně tvarované nohy i paže, s rukama sepjatýma před břichem, takže zakrývaly intimní partie. Ňadra, byť jen naznačená, ještě zvýrazňovala její jemnou krásu.

Jednalo se o mistrovské dílo zkušeného umělce.

Rhaifovu pozornost však zaujal především její výraz. Zavřené oči svědčily o tajeném půvabu, zatímco tvar a plnost rtů vypovídaly o hlubokém smutku, jako kdyby ji Rhaif už něčím zklamal.

„Kdo jsi?“ zašeptal.

Po jeho tichých slovech se víčka pootevřela a odhalila…

Za zády se mu rozlehl výkřik.

Uskočil a ohlédl se. Jeho prvním instinktem bylo někam se schovat, a tak odběhl od vejce a vrhl se za hromadu křídových balvanů vlevo od sebe. Kameny byly nezvykle teplé, na dotyk vlastně přímo horké. I tak se za ně přikrčil. Letmý pohled ke straně odhalil, že křída nejblíž u vejce je sežehnutá a zčernalá. I on sám byl natolik blízko vejce, že na něj mohl dosáhnout, a tak k němu přiblížil ruku s otevřenou dlaní. Necítil, že by kov nějak sálal. Zkusmo se ho dotkl špičkou prstu a potom přiložil k mědi celou dlaň. Opravdu byla studená.

Jedna zvláštnost za druhou.

Pod dlaní vnímal slabé chvění. Další výkřiky přilákaly jeho pozornost zpátky ke svahu – v chodbě nad ním teď svítila dvacítka luceren a pochodní. Dolehly k němu štěkané povely a světla začala sestupovat dolů. Rhaif zůstával schovaný a cítil, jak vibrace vejce slábnou. I matná záře pohasla a rozhostila se tma.

Do nitra vejce ze svého úkrytu neviděl.

Přesto si představil tu bronzovou sochu ve skleněném výklenku. Přísahal by, že zareagovala na jeho hlas a otevřela oči. Mírně nad takovým nesmyslem zavrtěl hlavou.

Byl to jenom optický klam.

Zakrátko pátrači sestoupili k úpatí sesuvu. Po tak dlouhé době ve tmě musel Rhaif před jasnou září luceren a planoucích pochodní přimhouřit oči. Zůstával přikrčený ve stínech, ale všichni se podle všeho soustředili na vejce. Nezdálo se, že by někdo hledal uprchlého trestance, jak se Rhaif zprvu obával. Ve svém spěchu zřejmě přehlédli všechny stopy jeho přítomnosti.

V čele skupiny kráčeli dva statní dozorci v obvyklých modrých pláštích s kápěmi a s krátkými biči zastrčenými za opasky. Ve zvednutých rukou drželi lucerny a za nimi se blížil hlouček zotročených horníků. Někteří měli pochodně, ale všem se u opasků houpaly krumpáče a kladiva.

Nejvíc však Rhaifa překvapil poslední člen skupiny, který se právě protlačil do popředí. Tenhle muž byl mnohem vyšší a štíhlejší než ostatní. Dlouhé stříbřitě bílé vlasy měl spletené do copu a omotané kolem krku. Oblečený byl do dlouhého šedého roucha se spuštěnou kápí. Kolem očí měl pás černého tetování. Říkalo se, že jde o nápodobu pásky přes oči na znamení toho, že dotyčný člověk vidí i to, k čemu jsou ostatní slepí. Přes hruď se mu táhla silná kožená šerpa pobitá železnými cvočky a lemovaná čtvercovými váčky označenými různými symboly.

Rhaif se přikrčil ještě víc.

Nikdo z trestanců by se nikdy neopovážil na takového muže hledět zpříma.

Jak by taky mohli?

Zde stál svatý zpovědník.

To není možné.

Rhaif znal tuto tajnou sektu jen z doslechu. Objevovali se velice zřídka. Tvrdilo se, že většina zpovědníků je stovky let stará, ačkoliv tenhle konkrétní se nezdál být o víc než deset či dvacet let starší než Rhaif.

„Zůstaňte tady,“ pokynul zpovědník a sám přistoupil k nyní už zcela temnému vejci.

Dozorci se postavili z obou stran otvoru, zatímco horníci nervózně přešlapovali z nohy na nohu.

Zpovědník vstoupil do vejce bez lucerny i pochodně, a přesto zevnitř zazářilo zvláštní světlo. K Rhaifovi dolehlo tiché zaříkávání a poté strašidelný, pronikavý výkřik, z něhož ho až rozbolely zuby. Všichni venku se přikrčili a zacpali si uši, jak dokázali nejlíp.

Rhaif měl stále položenou dlaň na měděném povrchu vejce, takže ucítil, jak se kov krátce zachvěl – a opět znehybněl.

Z vejce se vyvalil bílý kouř s hořkým pachem alchymických látek, který přiměl ostatní ustoupit. Z oblaku dýmu se vynořil zpovědník. Tvářil se nevzrušeně, ale na čele se mu perlil pot.

Přistoupil k jednomu dozorci, kterého teď už Rhaif poznal: byl to hlavní biřic dolů. „Ať vaši lidé vynesou tu sochu a následují mě.“ Pohled tetovaných očí ztvrdl. „Ale opatrně.“

„Vaše přání je nám rozkazem,“ odpověděl biřic.

Ještě než zpovědník vykročil, naklonil se k dozorci – další slova byla určená jen jeho uším, ale Rhaif je ve svém úkrytu slyšel. „Nikdo se o tom nesmí dozvědět.“

Zpovědník přejel očima po mužích s řetězy na nohách.

Biřic sklonil hlavu a mimoděk spustil ruku k rukojeti zahnuté dýky za opaskem. „Stane se.“

Rhaif zalezl hlouběji do úkrytu. Nechápal, co se tu děje, ale jednu věc věděl jistě.

Neměl bych tu být.

Než trestanci vyvlekli bronzovou sochu z vejce a nahoru do zrádného svahu, Rhaifa bolela kolena od toho, jak je měl dlouho pokrčená. Bylo třeba všech šesti vězňů, tří na každé straně, aby vynesli sochu až k ústí chodby. Zpovědník stoupal vedle nich, zatímco biřic lezl za nimi s bičem v ruce.

Druhý dozorce zůstal dole, aby hlídal měděné vejce a jeho tajemství. Rhaif se ušklíbl. Znal dozorce Muskina až příliš dobře. Právě jeho směrosklo měl uložené v kapse. Dozorce očividně těšilo, když mohl v rámci trestu za krádež utínat prsty svých svěřenců a vypalovat jim pahýly rozžhaveným cejchovadlem. Vězeň, který se nakonec přiznal – i když šlo o falešné doznání –, skončil s podříznutým hrdlem.

Rhaif cítil tíhu směroskla v kapse. Přestože jeho čin vedl k utrpení ostatních, nenesl žádnou vinu za mučení a následnou smrt. Jednalo se o zbytečně tvrdý trest za pouhou drobnou krádež. I tady dole. Rhaif očekával, že si Muskin bude jednoduše myslet, že svoje směrosklo někam založil nebo že ho ztratil. Nepočítal s Muskinovými sklony k týrání a mučení těch, které měl ve své moci.

Teď ze svého úkrytu sledoval, jak v chodbě nahoře mizí světla. Svět se brzy zmenšil na jediný ostrůvek záře kolem Muskinovy lucerny postavené na zemi. Dozorce přecházel před vejcem sem a tam, zjevně nespokojený s tím, že tu musel zůstat, navíc když se na něj teď ze všech stran tlačily stíny. Podle jeho nervózních pohledů a toho, jak při každém sebemenším zašramocení sesouvajícího se písku nebo kamínků nadskočil, na Muskina doléhala hrozba tmy stejně jako na Rhaifa.

Rhaif čekal na vhodnou příležitost.

Nemusel čekat dlouho.

Muskinovo napětí dospělo i k jeho měchýři: bylo to jasně patrné z rostoucí rychlosti chůze i z toho, jak si čas od času zabloudil rukou k rozkroku. Konečně Muskin zaklel, vykročil na opačnou stranu vejce a s bručením si rozepnul kalhoty.

Rhaif si počkal na šplíchání čůrku moči, pak vyklouzl zpoza balvanů a s kradmostí vypilovanou letitým provozováním zlodějské živnosti se připlížil za Muskina. Zastavil se za ním, aniž by řetěz jedinkrát cinkl.

Zakotvil pohledem na Muskinově pouzdře s dýkou.

Rychle, pobízel se v duchu.

Přesto zaváhal. Ještě nikdy nikoho nezabil. Věděl nicméně, že mu svobodu dá právě jenom dozorcova smrt. Nemohl riskovat, že Muskin vykřikne a přivolá ostatní.

Polkl a natáhl ruku.

Vtom se za ním ozval rachot. Ze svahu začala sjíždět lavina kamenů. Muskin sebou trhl a prudce se otočil. Proud moči se divoce zazmítal, o to víc, když dozorce uviděl Rhaifa.

Muskin hmátl po biči a Rhaif zase po dýce. Oba uspěli. Muskin zbrunátněl v obličeji vztekem a nadechl se k výkřiku. Rhaif nemohl čekat. Bleskurychle skočil na svého protivníka. Muskin, který se ještě zcela nevzpamatoval ze svého překvapení, se ho pokusil odrazit, ale marně. Rhaif mu zarazil ostří do hrdla, až se hrot dýky vynořil na opačné straně krku.

Potom uskočil z dozorcova dosahu.

Muskin upustil bič a hrábl po noži, ale podlomily se mu nohy a s klokotavým chrapotem klesl na kolena. Vytřeštil oči, v nichž bylo vidět překvapení, ale taky vědomí blížící se smrti.

Rhaif zhrozeně couvl. Celý se třásl.

„Je… je mi to líto,“ vykoktal.

Dozorce si zasloužil drsný konec, ale Rhaif si nepřál, aby to bylo jeho rukou. Viděl už bezpočet smrtí, žádnou však nezpůsobil.

Ustoupil o další krok.

Muskin umíral podstatně déle, než by si Rhaif přál. Ještě dlouho poté, co se skácel ke straně a začala se kolem něj šířit kaluž krve, se mu viditelně zvedal a klesal hrudník. Rhaif na něj bez mrkání zíral, dokud po posledním chroptivém výdechu neustal veškerý pohyb.

Sám se třikrát zhluboka nadechl a konečně přistoupil k tělu. Namodralá lebka ho sledovala prázdnými očními důlky. Rhaif se dotkl prsty čela, rtů a srdce – tentokrát ani ne tak kvůli tomu, aby zapudil duchy, jako spíš aby si dodal odvahu k úkolu, který ho čekal.

Po zabití dozorce měl Rhaif jedinou možnost.

Utéct, nebo se dočkat osudu horšího, než jaký postihl Muskina.

„Tak dělej,“ zašeptal sám k sobě.

Rychle prohledal dozorcovo tělo a našel klíče od svých okovů. Jelikož trestance přesouvali z jedné skupiny do druhé, zámky byly většinou stejné. I tak Rhaif vydechl úlevou, když se řetězy sesunuly na zem. Hned se cítil o několik metráků lehčí.

Povzbuzeně svlékl Muskinovi modrý plášť dozorců a vodou z měchu z něj očistil krev. Jakmile byl spokojený s výsledkem, vyměnil si s mrtvolou šaty, a to včetně bot, aby zamaskoval zjizvené kotníky.

Nakonec si zapnul kolem pasu dozorcův široký opasek a zastrčil za něj bič i dýku. Naposledy se prohlédl a stáhl kápi, aby mu zakrývala obličej.

Sklonil se pro lucernu, ale ještě si na něco vzpomněl.

Vrátil se ke hromádce svého oblečení a vylovil z ní směrosklo. Právě se ho chystal uložit do stejné kapsy, z níž ho před časem ukradl, když si všiml, že magnetovec už neukazuje k vejci, ale opačným směrem, k chodbě, kterou odnesli tu bronzovou ženu pryč.

Divné.

Rhaif se vydal stejným směrem a opatrně vylezl do svahu.

V chodbě pak vykročil po stopách bosých nohou a bot. Sledovat je bylo snadné. Věděl, že ho nakonec zavedou do novějších štol. Přesto nepospíchal. Nehodlal dohonit ostatní. Jakmile se zorientuje, oddělí se od jejich stop a vyrazí jiným směrem. V přestrojení a s obličejem ve stínu kápě udělá, co bude v jeho silách, aby se dostal na povrch a utekl.

Neúspěch by zaplatil životem – a jeho smrt by byla mnohem horší než Muskinova. Rhaif jako všichni trestanci věděl, jaký je trest za pokus o útěk. Když ho vlekli do křídových dolů, viděl řady rozkládajících se těl oklovaných ptáky. Všechna těla byla naražena na kůly lemující přístupovou cestu. Do všech vstupoval kůl řitním otvorem a vystupoval z nich ústy.

Při té vzpomínce mimoděk přidal do kroku. Měl co dělat, aby se přinutil zase zpomalit. Dozorci – neomezení pánové dolů – nikam nespěchají. A teď rozhodně nebyla vhodná doba na ukvapenost. I v přestrojení si bude muset počínat nenápadně a lstivě, aby se mu podařil útěk.

Cestou si představoval svobodu a vše, co k ní patřilo, neustále se mu ale před očima zjevovala i ta bronzová bohyně.

„To se mě netýká,“ zahučel nahlas.

Hluboko uvnitř však tušil, že se mýlí.

6

Rhaif nebyl nikdy v životě šťastnější, že slyší prásknutí biče.

V temné chodbě před ním se rozlehl bolestný výkřik. Rhaif to bral jako jasné varování, že se blíží do oblasti, kde probíhá těžba. Ještě jednou si zkontroloval kradené oblečení a stáhl si kápi pláště víc do obličeje.

Konečně…

Sledoval stopy ostatních nejmíň po dobu dvou zvonění a odhadoval, že se musí blížit čas posledního denního jídla. Obvykle dostávali jen červivou kaši, kůrky chleba a kousek tvrdého sýra, někdy i slupky z melounu, které zbyly od krmení tažných zvířat. I tak mu zakručelo v břiše hlady.

„Pst,“ zasykl na svůj žaludek. „Nakrmím tě později.“

Opatrně zkrátil knot lucerny, aby zmenšil plamínek, a stíny kolem něj zhoustly. Věděl, že si musí pospíšit.

Pokud se blíží poslední jídlo, stovky dozorců budou odvádět svoje svěřence do cel a potom zamíří na povrch. Na stráži tu zůstane jen minimum z nich.

Rhaif měl v úmyslu odejít s nimi.

Pokračoval po obvodu rušného centra dolu. Zpovědník zjevně nechtěl, aby si ho někdo všiml, natož aby přilákal pozornost k záhadné soše z měděného vejce.

To momentálně vyhovovalo i Rhaifovi.

Zvuky dolu byly čím dál hlasitější. Brzy k němu ze všech stran doléhalo bušení kladiv, nelibozvučné a nepravidelné, přerušované příkrými rozkazy a hrubým smíchem. Všechno podbarvovala kakofonie vrzajících vozíků na železných kolejích a ostré hvizdy z mnoha šachet, jimiž byly na povrch vytahovány bedny plné vytěženého materiálu a opět spouštěny prázdné.

Rhaif si na tyto zvuky zvykl, takže je normálně sotva vnímal, podobně jako tlukot vlastního srdce. Teď to však neplatilo. Pozorně sledoval každý tón tohoto temného chorálu utrpení a dřiny a napínal uši, jednak zda neuslyší náznak toho, že někdo objevil dozorcovu mrtvolu, a jednak aby se zorientoval.

Byl si docela jistý, že ví, kde je. Cítil pach hořícího sírovce z tavicích ohňů na povrchu – a ten byl cítit jen v blízkosti hlavní šachty.

Musím být blízko.

Zaťal čelisti. Každou chvíli může někdo najít Muskinovo tělo. Až se tak stane, dolem se rozezní gongy a všechny šachty budou uzavřeny nebo přísně střeženy. Potom dozorci vypustí thylasaury, kteří se s rozšířeným chřípím vrhnou po krvavé stopě kořisti.

Konkrétně mojí.

Rhaif zkontroloval vlhký bok pláště. Krvavá skvrna téměř uschla a nedala se rozeznat od zbytku modré látky. Bystrý čenich thylasaura nicméně neoklame. Rhaif nemohl čekat ani o vteřinu déle.

Teď, nebo nikdy.

Sevřel ruku v pěst a příští chodbou zatočil k hlavní šachtě. Hned za rohem, zatímco se stále soustředil na kradený plášť, narazil na dva jiné dozorce, kteří kráčeli opačným směrem.

Polekaně couvl, ale vzápětí mu na rameno dopadla zjizvená pěst a chytila ho za látku pláště. Rhaif si byl jistý, že je prozrazen, ale i tak nechával sklopenou hlavu.

„Pudeš s náma,“ řekl jeden dozorce, prošel kolem Rhaifa a strhl ho za sebou.

Rhaif se neodvážil odmítnout, ale přece jen se zkusil ohradit. „Právě… právě jsem předal svou skupinu a šel jsem nahoru.“

„To počká,“ odpověděl druhý dozorce. „Eště nemáme hotovo.“

První muž Rhaifa pustil – očividně čekal, že Rhaif půjde za ním. Rhaif poslechl, ale držel se několik kroků za nimi. Za dalších pár okamžiků se ocitl na chodbě, kterou před chvílí opustil.

Zdá se, že mi nezbývá než pokračovat tudy.

Dozorci se spolu podrážděně bavili a nevypadali, že by je práce navíc těšila víc než Rhaifa.

„Kvůli čemu takhle blázněj, co myslíš, Hrahle?“

Hrahl ztěžka pokrčil rameny. „Je lepší nebejt moc zvědavej, Berryle.“

Rhaif litoval, že se touhle radou sám neřídil.

Berryl se naklonil ke svému kolegovi. „Povidá se, že sou tady zpovědníci?“

Hrahl se zaškaredil. „Co sem právě řek?“

Ti dva vypadali jako bratři: oba měli černé vlasy, silné nosy, tlusté rty a oči přimhouřené od roků strávených na věčném slunci odrážejícím se od písku a skal. Jen síť jizev na obličeji měl každý jinou.

Rhaifova matka pocházela ze zámoří, z mlžných lesů Nebesova. Vzpomínal si na ni jen matně. Byla štíhlá, měla zrzavé vlasy a bledou pleť. Vůbec nevypadala jako zdejší lidé se snědou pletí osmahlou sluncem a statnými postavami. Díky svému původu byl Rhaif o něco vyšší a štíhlejší než většina ostatních, měl rudohnědé vlasy a trochu jemnější rysy. Nejlepší ale bylo, že se narodil s matčinou vrozenou hbitostí, mrštností a smyslem pro rovnováhu. Proto ho už v útlém věku přijal cech. Kluzký jako čerstvě naolejovaný úhoř, popsala ho jednou Llyra – ta pochvala se týkala jeho těla i schopností.

„Teď buď zticha,“ zabručel Hrahl a ukázal před sebe.

Jejich mohutné postavy bránily Rhaifovi ve výhledu, ale slyšel, jak k němu z chodby doléhá nějaký rozhovor. Vzápětí poznal tichý hlas zpovědníka doprovázený podřízeným hlasem hlavního biřice.

Rhaif sebou mimoděk trhl.

Ne a ne se jich zbavit.

Biřic na ně zavolal. „Vy dva, odveďte tuhle skupinu ke kadišachtě nahoře a počkejte tam s nima na mě.“

Břinkot a chrastění řetězů ohlásily přítomnost trestanců odsouzených k záhubě. Rhaif si vybavil, co zpovědník pošeptal vrchnímu biřici a jak tomu sklouzla ruka k dýce. Napadlo ho, že by mohl na vězně zavolat, aby je varoval, ale čeho by tím dosáhl?

Jenom by zabili i mě.

Hrahl a Berryl souhlasně zabručeli a vykročili kupředu. Tím biřici i zpovědníkovi odkryli Rhaifa. Rhaif nechával sklopenou hlavu, což vzhledem ke vzácné přítomnosti svatého muže, který dosáhl titulu velekrysta v alchymii i náboženství, nepůsobilo nijak nepatřičně.

I oba dozorci ho minuli, aniž by k němu zvedli pohled.

Biřic se odvrátil a přes rameno Rhaifovi pokynul: „Ty mi pomoz s tímhle.“

Zpovědník stál skloněný nad bronzovou sochou položenou na vozíku a držel nad ní ruce, aniž by se jí dotýkal – jako kdyby si zahříval dlaně nad ohněm.

Konečně se narovnal a otočil se k nim dost na to, aby Rhaif viděl černé tetování kolem jeho očí. „Pojďte za mnou,“ rozkázal a vykročil do postranní chodby. „A buďte opatrný, biřici Keele.“

Keel mávnutím pobídl Rhaifa, ať se postaví vedle něj. „Hoď sebou.“

Rhaif věděl, že by k sobě odmítnutím přitáhl pozornost, a tak rychle poslechl. Vozík měl dvě držadla, jedno vepředu a druhé vzadu. Keel chytil to zadní, takže Rhaif bez pobízení obešel vozík k přednímu.

Společně se vydali do chodby – Rhaif táhl a Keel tlačil.

Po nějaké době, během níž následovali zpovědníka, se Rhaif přistihl, že jeho pohled stále častěji přitahuje ta bronzová postava. Byla dokonale čistá a neposkvrněná, bez jakékoliv špíny. Její hladký a oblý povrch ho naplňoval posvátnou úctou a oči se mu neustále stáčely k jejímu obličeji. Vzpomínal si na její vyrovnaný výraz, ale teď, z nového úhlu, nevypadal tak poklidně. Na dokonalém čele se nerýsovala jediná vráska, i tak ale vypadalo jako svraštělé starostmi. A plné rty jako kdyby měla stisknuté do tenkých čárek. Rhaif nakláněl hlavu ze strany na stranu a nenápadně pokukoval po očních víčkách sochy. Vybavil si, jak mu připadalo, že se začala otvírat, ale teď byla jednoznačně zavřená, možná dokonce napevno, a nedala se mezi nimi rozeznat sebemenší štěrbina.

Všiml si i menších detailů. Jemné drátky z tmavšího bronzu představovaly oční řasy. I její vlasy, jež původně vypadaly jako jednolitý kus bronzu, se skládaly z jemně propletených vláken.

Nedávalo mu to smysl.

K čemu takové podrobnosti?

Vozík poskočil na nerovném terénu a Rhaif se vytrhl ze zamyšlení.

„Dávej pozor!“ vyjel na něj Keel. „Jestli něco rozbiješ, sedřu z tebe kůži.“

Rhaif omluvně zabručel a soustředil se na cestu za zpovědníkem. Snažil se provádět vozík po co nejhladší trase. Až teď mu došlo, že se zase ztratil. Zpovědník je vedl do bludiště čím dál užších chodeb. O existenci této části dolu neměl Rhaif ani tušení.

Stěny už netvořila bílá křída, ale tmavá lesklá hornina beze stop od krumpáčů či dlát. Chodba vypadala, jako kdyby ji někdo vyhloubil roztavením okolní horniny.

Kde to jsme?

Riskoval letmý pohled na Keela. I biřic se tvářil znepokojeně a nervózně se rozhlížel, jako kdyby tu i on byl poprvé.

Konečně je zpovědník dovedl k bronzovým dveřím, jimiž chodba končila. Do jejich povrchu byly zasazeny černé diamanty vytvářející svinutého hada korunovaného trny. Toto zlé znamení znali všichni: šlo o rohatého hada, znak temného boha Ðreyka.

Rhaif se pozorně zadíval na zpovědníka, který právě otvíral těžké dveře. Zpovědníci představovali tajnůstkářskou skupinu, ale mezi lidmi se povídalo o ještě tajnější sektě, která existuje v rámci celého řádu. Nazývala se Iflelen a její členové se údajně zabývali zakázaným uměním, dávnou magií, kouzly té nejtemnější povahy a ještě černější alchymií. Iflelen prý uctívají Ðreyka a označují své pracovny rohatým hadem. Šeptalo se dokonce o krvavých rituálech, spalovaných obětinách a přivolávání démonů.

Rhaif by se nejradši obrátil na útěk, ale zachytil Keelův zachmuřený výraz, který naprosto jasně sděloval:

Pohni se, a zemřeš.

Zpovědník vešel do otevřených dveří a mávl na ně, ať ho následují. „Odvezte sochu doprostřed.“

Rhaif zaváhal, ale Keel zatlačil a vrazil do něj vozíkem. Rhaif neměl jinou možnost než přejet se sochou práh. Za dveřmi se rozkládala kruhová místnost s kupolovitým stropem. Lesklé stěny byly naleštěny do zrcadla s tisíci ploškami, v nichž se odráželo úplně všechno. Výsledek oslňoval oči a mátl mysl. Bylo to jako vstoupit do hmyzího oka.

Zrak ještě víc mátl shluk postav, které se k nim přiblížily a začaly obcházet vozík. Z jejich pohybu, odráženého ve všech zrcadlových ploškách kolem, člověka jímala závrať.

Rhaif musel odvrátit pohled – radši se soustředil na vozík a sochu. Koutkem oka ale zaznamenal roucha a obličeje s černými páskami.

Další zpovědníci.

Kromě toho, který je sem dovedl, tu byli ještě tři. Rychle spolu začali mluvit jazykem, který Rhaif neznal. Ostatní zpovědníci byli mnohem starší a vrásčitější. Obličej jednoho z nich připomínal spíš lebku než živého člověka.

Vtom kupředu pokročila další postava.

Rhaif křečovitě sevřel železné držadlo vozíku.

Bohové mě museli proklít.

Posledním členem skupiny byl vysoký černovlasý muž se špičatým obličejem a s bradou i lícemi zakrytými upraveným a naolejovaným plnovousem. Měl na sobě hedvábné kalhoty, naleštěné boty a vyšívanou koženou vestu. Kromě toho se mu u pasu houpala pochva s mečem, jehož jílec zdobil diadém z nebeského železa nevyčíslitelné hodnoty.

Právě ten meč se Rhaif před dvěma lety pokusil ukrást.

Sklonil hlavu a mírně s ní zavrtěl, aby se okraje kápě sesunuly ještě níž. Netušil, zda si ho arcišerif Kovadlova pamatuje, ale nehodlal riskovat, že ho pozná.

Ne teď a ne tady.

Co dělá Laach v Křídě, sto mil jižně od Kovadlova?

Vodítko mu poskytla arcišerifova slova, s nimiž přistoupil k vozíku. „Nechápu. Jak může tenhle zatracený krám ovlivnit výsledek nadcházející války?“

Rhaif se pod kápí zamračil. Než ho odsoudili, donesly se mu zvěsti o konfliktu mezi severním královstvím Hálendie a územím Jižního Klaše. V posledních dvou letech se napětí zřejmě ještě zvýšilo.

Jeden ze zpovědníků se pokusil Laachovi odpovědět. „Budeme muset pokračovat ve zkoumání, ale z toho, co jsme zatím zjistili…“

Zpovědník, který sem dovedl Rhaifa, ho přerušil: „Raději zatím nechme domněnek a spekulací, Skerrene,“ řekl. „Dokud nezjistíme víc.“

Druhý zpovědník přimhouřil oči, ale sklonil hlavu. „Ano, dokud nezjistíme víc,“ zopakoval Skerren. „Máš samozřejmě pravdu, Wrythe.“

Wryth byl očividně jejich vůdce. Teď se otočil k sousednímu zpovědníkovi. „Když jsme tady, jdi připravit vše potřebné.“

Dotyčný zpovědník přikývl. „Už jsme napojili krvozdroj.“ Ukázal na kolegu vedle sebe. „Dovezeme ho sem.“

„Velmi dobře.“

Oba vykročili k malým dveřím na opačné straně místnosti.

Zatímco čekali, Wryth se obrátil k arcišerifu Laachovi, díval se však přitom na sochu. „Před sedmi dny jsme zaznamenali signály. Právě ty nás sem přivedly.“

„Proč jsem hned nebyl informován?“

„Chtěli jsme si být jistí. A jak vidíte, dorazil jste právě včas. Zrovna při vašem vstupu do dolu došlo k otřesu. Možná vaše přítomnost dokonce sehrála osudovou roli. Pokud ano, naznačovalo by to, že vás Pán Ðreyk považuje za osobu mimořádné důležitosti a ceny.“

Laach se narovnal. Všichni v Kovadlově věděli, že má o sobě arcišerif to nejvyšší mínění a že prahne po chvále jako rostlina po vodě. Rty sevřené do úzké čárky nicméně odhalovaly, že tuto konkrétní poctu přijímá s jistými rozpaky.

Bylo všeobecně známo, že se nevyplácí přitáhnout k sobě pozornost temného boha.

Laach ztěžka polkl a ukázal na sochu. „Co s ní navrhujete podniknout?“

„Jednoduchý test, abychom se ujistili, že staré texty jsou pravdivé.“

„A potom?“

„Tuším, že budeme potřebovat přinejmenším další měsíc, možná dokonce dva, než zjistíme, jestli tento artefakt má i jinou hodnotu než vědeckou.“

Zadní dveře se opět otevřely a oba zpovědníci se vrátili. Vedli s sebou obrovského Gyna. Rhaif se při pohledu na mohutného sluhu, který se musel ve dveřích sklonit, aby vůbec prošel, prudce nadechl. Gyn byl holohlavý, měl ostře řezaný obličej a vypadal spíš jako balvan, kterému narostly kamenné končetiny. Až na bederní roušku byl nahý a pod hustým ochlupením na hrudi a nohách se mu přelévaly svaly. Rhaif příslušníky tohoto kmene vídal jen zřídka. Pocházeli ze stepí severního Aglerolarpoku, země daleko na západě. Gynové byli považováni za osoby mdlého ducha a často využíváni k těm nejtěžším pracím. Tenhle muž ale měl na těle sto zjizvených pruhů, které symbolizovaly starou alchymii podřízení a ovládání.

Tlačil před sebou vozík, dvakrát větší než ty na přepravu rudy, na kterém spočívala složitá konstrukce z oceli, bronzu a mědi připomínající zmenšeninu zářícího města. Jednotlivé části byly propojené matoucím bludištěm měděných trubek a všude se otáčela ozubená kola, snad poháněná magií nebo alchymií.

Vzadu se tyčil skleněný válec, v němž probublával zlatý elixír. Rhaifovi připomínal tekutinu, která proudila nitrem toho měděného vejce, tahle ale nijak nezářila.

Gyn a oba zpovědníci došli až k jejich skupině. Teprve tehdy si Rhaif všiml, co leží uprostřed celého zařízení. Mladá žena, spíš ještě dítě. Ležela na zádech, zanořená do nestvůrného stroje, jako kdyby představovala základnu tohoto děsivého města. To ale nebylo nejhorší.

Rhaif zalapal po dechu a couvl. Nedokázal se ovládnout. Nikdo si ho nicméně nevšímal, obzvlášť když Keel zareagoval stejně. Dokonce i arcišerif pobledl a sáhl si k hrdlu.

Gyn dotlačil vozík vedle bronzové postavy.

Rhaif chtěl odvrátit pohled, ale ochromila ho hrůza. Dívka měla do hrudi vyříznuté okénko, pod nímž bylo vidět tlukoucí srdce a dvojici plic, které se opakovaně nafukovaly a opět splaskávaly. Do úst měla zasunutou trubici připojenou k pohybujícím se měchům podobným těm, jaké se dají spatřit u kovářské výhně.

Jediným milosrdenstvím bylo, že o sobě dívka podle všeho nevěděla – byla naživu, ale nevnímala. Skelnýma očima prázdně zírala na kupoli stropu a nijak se nesnažila vymanit z ocelových a bronzových pout, jež ji držela na místě.

„Co… Co to je?“ zeptal se Laach, spustil ruku od hrdla a pokročil kupředu. Jeho hrůza odeznívala.

„Krvozdroj,“ odpověděl zpovědník Wryth. „Nemusíte tomu rozumět. Mimo náš okruh tomu rozumí jen málokdo. Ale poslouží ke zkoušce, o které jsem se zmínil.“

Přistoupil k vysokému válci a něčím na něm pohnul. Do zlaté tekutiny vtekla tmavá příměs, vířila a šířila se. Dívčino obnažené srdce začalo bít rychleji, jako v panice.

Rhaif se znovu podíval na čím dál tmavší tekutinu a pochopil, co do ní vtéká.

Krev.

Čerpaná dívčiným vlastním srdcem.

Zatímco čekali, zpovědníci si šeptali ve svém tajemném jazyce, tu a tam si na něco ukázali nebo se podívali zblízka. Netrvalo dlouho a tlukoucí srdce zpomalilo. Nakonec už se jen zachvělo – a znehybnělo. Plíce naposledy vydechly a zanořily se do hrudníku.

Wryth přikývl, očividně spokojený. Obešel vozík a zvedl trubici, která vedla k temnému válci. Přistoupil s ní k soše a s pomocí zpovědníka Skerrena připojil postavě trubici k břichu.

Wryth kývl na jiného zpovědníka a ten zatáhl za páku.

Píst ve válci se dal s hrozivým stenem do pohybu a vytlačil svůj obsah do dutiny v břiše sochy. Wryth potom trubici zase odpojil a hodil ji zpátky k vozíku. Nespouštěl přitom pohled ze sochy.

„Co by se mělo stát?“ zeptal se Laach.

„Trpělivost,“ zašeptal Wryth. „Uvidíme.“

Rhaif zatajil dech – socha se zvláštně zaleskla, ale tak nepatrně, že si toho podle všeho všiml jen on. Nikdo z ostatních nereagoval. Rhaif polkl. Chtěl couvnout, ale bál se, aby na sebe neupozornil.

Nový lesk jako kdyby dodal bronzu teplo. Kov sice zůstával nehybný a tvrdý, ale odraz přítomných luceren se v něm mihotal, přeléval a objevovaly se v něm šarlatové, azurové a smaragdové odstíny jako v olejové skvrně na hladině vody.

Ostatní se prudce nadechli, někteří ustoupili, jiní pokročili kupředu.

Rhaif zůstal na místě.

Jedna ze založených rukou se zvedla a vzápětí celá paže.

Teď zacouvali všichni až na Rhaifa, kterého ochromoval úžas. Vybavil si, jak se ty oči pootevřely. A jako kdyby je k tomu přiměla jeho vzpomínka, teď se otevřely znovu. Zpod víček zazářilo zlaté světlo.

Tak se mi to nezdálo.

Bronzová hlava se pootočila ke straně.

Arcišerif uskočil, jako kdyby se chtěl vyhnout jejímu pohledu, políbil si špičky prstů a dotkl se obou uší – ten posunek měl chránit před zlými duchy.

Rhaif se jen díval. Najednou zatoužil spatřit, co se skrývá za tou zlatou září. To se mu však nemělo vyplnit. Záře v očích pohasla a víčka se znovu zavřela. Ruka klesla zpátky dolů. Magie ze sochy se vytratila. I mihotání ve stylu olejové skvrny se vrátilo k původnímu matnému bronzu.

Nikdo se nepohnul. Několik okamžiků nikdo ani nepromluvil.

„Co to bylo?“ vyhrkl nakonec Laach. „Jakého démona jste to přivolali do téhle schránky?“

„Nepřivolali,“ opravil ho Wryth. „Probudili.“

„Co s tím máte v úmyslu?“ naléhal Laach.

Ve Wrythově odpovědi zněla dychtivost. „Možná bude třeba měsíc nebo dva, než budeme schopni odpovědět. A bezpočet dalších krvozdrojů.“

Rhaif se podíval na mrtvou dívku a zachvěl se.

Laach se zamračil. Vypadal nespokojeně, ale taky byl pobledlý děsem. „Nemůžu trávit tak dlouhý čas v hlubinách dolu v Křídě. Musím se starat o různé záležitosti v Kovadlově.“

„To je taky správné. Vraťte se ke svým povinnostem a nechte nás, abychom dělali svoji práci. Pošlu vám věstvránu, abych vás informoval o pokroku. Máme toho mnoho k prostudování.“

„Tak to nechám na vás.“ Arcišerif se otočil na podpatku a prkenně vykročil k zadním dveřím. Zdálo se, že odtud chce co nejrychleji zmizet.

Rhaif se přimhouřenýma očima díval za ním.

Vedou snad ty dveře z dolu? Je za nimi východ, který zůstává většině lidí utajený?

Než se nad tím stačil zamyslet, oslovil zpovědník Skerren Wrytha. „Chtěl bych se podívat na místo, kde byl objeven ten artefakt. Může nám to naznačit, jak nejlépe postupovat dál.“

Ostatní souhlasně zabručeli.

Dokonce i Wryth přikývl. „Ujišťuji vás, že stojí za to tam zajít. Musel jsem pospíchat a spěch je pohromou vědomostí.“

Rhaif zachovával bezvýrazný obličej, ale cítil, jak se mu svírá srdce. Představil si to měděné vejce – a tělo ležící v tratolišti krve před ním. Modlil se, aby zpovědníci odložili prohlídku vejce na zítřek.

Wrythova další slova ho připravila o jakoukoliv naději. „Hned vás tam zavedu. Sám si to místo chci prostudovat důkladněji.“

Zamířil k hlavním dveřím. Ostatní ho následovali, dokonce i mohutný Gyn. Wryth se ještě zastavil a ukázal na biřice Keela. „Postarejte se o ty vězně zdřívějška. Nesmějí nikomu prozradit, co jsme objevili.“

Keel se uklonil a obrátil se k odchodu. „Stane se.“

Rhaif vykročil za ním, ale Wryth ho zastavil.

„Ty zůstaň tady,“ pokynul mu. „Hlídej tuhle místnost. Nikdo do ní nesmí vstoupit.“

Rhaif se po Keelově vzoru taky uklonil. „S… stane se.“

Všichni odešli a bronzové dveře se zabouchly.

Rhaif osaměl. Otočil se k soše a chladnoucímu tělu nebohé oběti. Světlo lucerny, kterou měl stále zavěšenou u boku, se odráželo od tisíce zrcadlových plošek.

Přistoupil k bronzové ženě.

„Vypadá to, že ti nemůžu uniknout,“ zašeptal.

Vzpomněl si, jak ho magnetovec ve směrosklu dovedl přímo k ní. I potom ukazoval jejím směrem, jako kdyby ho k ní něco přitahovalo. Rhaif nemohl popřít, že cítí podobný tah i ve vlastní hrudi. Ať už šlo o prostou zvědavost nebo o něco hlubšího, měl pocit, jako kdyby mezi ním a bronzovou sochou existovalo nějaké pouto, jako kdyby je masivní ozubená kola, jež roztáčejí oblohu i Urth, sváděla dohromady.

Zavrtěl hlavou. Jednalo se zjevně o klamné představy, zvlášť u obyčejného zloděje z Kovadlova. Odsunul podobné myšlenky stranou. Nehodlal se tu zdržovat ani o vteřinu déle. Docházel mu čas a to nejlepší, co mohl podniknout, bylo najít cestu ven – doufal, že existuje nějaký tajný východ, který použil Laach.

Přesto se zastavil vedle vozíku se sochou.

Dotkl se ruky, jež se před chvílí zvedla, poháněná zapovězenou alchymií. Bronz byl na dotyk zvláštně teplý, ale zároveň tvrdý. Přistihl se, že ho to zklamalo.

Cos čekal, ty troubo?

Spustil ruku a obrátil se k zadním dveřím. Věděl, že si musí pospíšit.

Než se však stačil pohnout, ucítil dotyk – a kolem ruky se mu sevřely teplé prsty.

7

Rhaif se vyděšeně podíval na sevření bronzových prstů a pokusil se mu vyškubnout – sevření však zesílilo a nepouštělo ho. Zkusil to znovu, čím víc však tahal, tím pevněji se ho prsty držely. V obavě, aby mu nakonec nerozdrtily ruku, se přestal vzpouzet.

„Co chceš?“ vydechl směrem k postavě.

Bronzové sevření se zahřálo a kov zvláštně změkl.

Rhaif ztěžka polkl a rozhlédl se. Zadíval se na dveře, jimiž chtěl uniknout. Připadaly mu nemožně daleko, zvlášť když by teď s sebou měl táhnout bronzovou sochu. Věděl nicméně, že zanedlouho začnou vyzvánět poplašné gongy. Musel odtud zmizet, než vypustí smečku thylasaurů.

„Pojď,“ dodal prosebně. „Musím utéct.“

S úšklebkem znovu trhl rukou. Očekával, že odpovědí bude drtivé sevření, to se ale nezměnilo. Změnilo se však něco jiného, mnohem horšího.

Bronzová postava na vozíku se pohnula. Ohnula se v pase a posadila se, ačkoliv k tomu potřebovala dva pokusy a musela se podepřít druhou rukou. Hlava jí spadla na rameno, jako kdyby si protahovala krční páteř, a uvolnila se jí záplava vláknitých vlasů jako u živé ženy.

Oči, rámované těmi dlouhými, jemnými řasami, se otevřely.

Rhaif se přikrčil – očekával, že uvidí plameny zatracení. Místo toho mu však pohled oplácely oči podobné jeho, jen o něco skelnější, s azurově modrými panenkami, které jako kdyby slabě zářily, ačkoliv to mohl být jen produkt jeho rozjitřené představivosti. Bronzová žena zvedla oči od Rhaifovy ruky a upřela pohled na jeho obličej.

Zvědavě naklonila hlavu ke straně a pootevřela rty, takže Rhaif zahlédl bílé zuby. Zvedla druhou ruku, dotkla se rtů a nakrabatila bronzové čelo, jako kdyby šlo o opálenou kůži.

Rhaif si uvědomil, že prsty, jimiž ho svírá, jsou teď měkké a teplé.

Co za démona tuhle sochu oživuje?

Měl cítit hrůzu, ale nedokázal odvrátit pohled od probouzející se postavy. Že by předtím nehybnost jen předstírala, dejme tomu protože vycítila zlé úmysly lidí kolem sebe? Znal mnoho tvorů, kteří předstírají smrt, aby oklamali dravce. Nebo jednoduše sbírala síly a zapínala naplno alchymii, jež ji poháněla?

To nemohl nijak vědět, hluboko uvnitř však tušil, že její pohyby jsou určené jen jemu. Nespouštěla z něj oči, jako kdyby ho hodnotila pohledem.

Přitom spustila ruku od rtů a jemně si prohrábla bronzové lokny, které získaly tmavší odstín, jako kdyby mírně zkorodovaly. Potom prohnula záda – přitom se jí drobná ňadra zvedla o něco výš – a spustila nohy z vozíku na zem.

Rhaif couvl na vzdálenost jejich dvou natažených paží.

Postavila se, i když nejdřív roztřeseně. Rhaif zíral na prsty u jejích nohou s jemnými nehty. Socha se zapotácela a naklonila se k němu.

Pokusil se ji podepřít, ale její tíha ho málem srazila na kolena. Sice se pohybovala, nicméně zůstávala těžká jako socha. I tak ji volnou rukou chytil za loket a pomohl jí udržet rovnováhu, byť to vyžadovalo veškerou sílu v jeho nohách i zádech.

„Držím tě,“ zašeptal.

Konečně se narovnala a postavila se s větší jistotou.

Rhaif si ji pozorně prohlédl. Kdysi dávno navštívil v Kovadlově Svatou katedrálu. Hlavní loď zdobilo vysoké okno z barevných skel zachycujících panteon bohů. Matka Země byla zobrazena s láskyplným výrazem, zato Dceřin obličej byl tvrdý, odhodlaný a nesmiřitelný. V ruce držela luk a na zádech měla toulec se šípy. Někdy ji nazývali i Lovkyně.

Rhaif zíral na bronzovou postavu, která se nijak nepokoušela zakrýt svou nahotu. Vypadalo to, jako kdyby se do ní vtělila sama Dcera.

Jakkoliv to vše bylo zázračné, Rhaif si znovu připomněl, že ho tlačí čas. Polkl a zkusil to znovu: „Musím jít.“

Vydal se k menším dveřím v zadní části místnosti a opět se pokusil vymanit ruku z jejího sevření. Stále ho nepouštěla – místo toho ho napodobila a vykročila vedle něj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koruna věčného soumraku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.