Eliška a anděl

Z housenky motýlem

Každý z nás se rodí na tuto planetu plně vybaven, stejně jako housenka, ze které se jednou vylíhne krásný motýl. Jsme stále vedeni, přesto porodem zapomínáme pravidla hry mezi životem zde na Zemi a naším vesmírem. Necháme se zhypnotizovat svým okolím, převezmeme názory a přesvědčení od lidí kolem nás jen tím, že s nimi žijeme a pak v mnoha životních situacích ubližujeme sami sobě.

Naučte se zase slyšet svůj vnitřní hlas, svého anděla, intuici, sílu. Všichni přicházíme na tento svět s touto součástí. Je to dar, radar a my si mylně myslíme, že k němu nemáme klíč či návod.

Nechte se vést zpovědí anděla v rozhovoru s Eliškou a její životní cestou.

I.

Jmenuji se Eliška a teď jsem se narodila. Je mi zima. Nikoho neznám. Nevím, kdo je kdo a co tady vůbec dělám. Vnímám chvilkový chaos, změť zvuků, vůní, emocí, strachu a zmatku. Vnímám tělo. Vnímám mnoho informací kolem sebe. Vím, že se mám v budoucnu zapojit a podílet se na těchto vibracích, ale zároveň ještě teď vnímám to, odkud jsem přišla, čistou energii, spojení a vedení. Nebojím se. Vše je v pořádku. Na chvilku.

Eliško, zlato, vítej na Zemi. Děkuji ti, že ses narodila. Budu tě doprovázet. Jsem tvoje vnitřní intuice, anděl, radar a celoživotní spojení mezi tebou v těle tady na Zemi a tebou v kolektivním vědomí, vesmíru, univerzu a z vibrace, odkud pocházíš. Neodpojila ses, jsi stále v obojím, jen jsi souhlasila, že zde na Zemi přijdeš vytvářet energii, kterou potřebujeme a zároveň získávat zkušenosti do tvého osobního matrixu.

Pozoruji se. Jak funguje to tělo? Co to vůbec je? Samo tráví, vylučuje, hýbe se. Můžu ho pozorovat a zároveň ovlivňovat. Je jako hračka, kterou mi někdo dal a zároveň mě do ní vsadil. To mě baví. Pokud jsem v sobě, u sebe, je to moc příjemné. Samo to zná pravidla, samo to funguje. Je to fascinující. Když se podívám ven, na to, co je okolo a kdo je tam, vnímám to jako změť energií. Točí se, pluje, a pokud se na některou zaměřím, zaměří se i ona na mě.

Eliško, zlato, tomu se říká energetické, vibrační pole. Každý člověk takové pole vytváří svými myšlenkami, které potom ovlivní jeho emoce a ty později jeho chování. Zatím ještě cítíš, že je to pole, později tě ale lidé kolem tebe „donutí“ ho do sebe absorbovat. Ovlivní tě svými vibracemi. Proč to tak je, zjistíš později. Je to součást cesty, součást vývoje a oprava matrixu.

Moje tělo vypadá, že se adaptovalo a potřebuje mě stále méně. Něco mě pořád táhne do pozorování toho venkovního. Jako bych tam měla nějakou práci. Jako bych měla té energii tam venku, vytvářenou jinými těly, něco připomenout. Když se jich ale telepaticky dotknu, vnímám u většiny z nich blok, bariéru, zavřené dveře, přes které nedovolí kráse, která mě doprovází, projít. Proč?

Eliško, je to proto, že se lidé oddělili. Zapomněli, že jsou součástí všeho, že vše se vším souvisí. Je to hra života, tanečky, které vás učí si vzpomenout a spolupracovat se svou intuicí a jeden s druhým.

II.

Zabiju se. Už to nevydržím. Je mi teď 14 let. Můj život je jedno veliké trápení. Stojím v horním pokoji v zahradní chatce, držím v ruce zrezivělý nůž, kapesní rybku, a chystám se ji vbodnout do svého břicha. Oknem pozoruji své rodiče, jak pracují na zahradě.

Eliško, zlato, jsem anděl, tvůj průvodce. Dovol mi tě držet v náručí. Všechna tato trápení potřebuješ na své životní pouti, aby se z tebe, malé housenky, mohl stát překrásný motýl.

Něco drží mou ruku a nedovolí mi vrazit si nůž do břicha. Nebojím se bolesti, ani smrti. Nemůžu jen vydržet tu nenávist, kterou cítím ke svým rodičům, svým sourozencům a nejspíš i k sobě. Nenávidím celý svůj život. Jsem tlustá, škaredá a nikdo mě nemá rád. Copak se takhle dá žít? Každý víkend práce na zahradě, přes týden škola, kde mi to moc nejde, hra na housle, když nemám hudební sluch, každodenní dril a nic víc. Rodiče mě trestají a ponižují. Proč?

Eliško, zlato, tvoje bolest znamená, že jsi zapomněla správně komunikovat se svou duší. Odpojila ses od svého vnitřního radaru. Přestala jsi mít ráda samu sebe a svou vnitřní sílu jsi předala druhým lidem. Většina lidí to tak má. Naučili tě to tví rodiče. Sem na Zem jsi přišla ještě napojená, ale skrz strach, bolest a přesvědčení okolí ti přišlo lepší se odpojit. Po tolika marných pokusech, kdy jsi svým rodičům zrcadlila jejich omyly, tě již vyčerpalo to dělat i nadále. Rezignovala jsi a přizpůsobila ses. Později ti vysvětlím, proč tomu tak je. Pamatuješ, jak jsi měla nehodu a byla jsi v bezvědomí? Viděla jsi světlo, viděla jsi boží strom, viděla jsi samu sebe shora…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozhovor s intuicí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.