ZLATÝ BOSS,
KTORÝ CHODIL BOSÝ

Pavel Ryba – muž, ktorý Čechom predal drahé kovy za desať miliárd

Jan Müller

Fish & Rabbit

Preface © Štěpán Pírko, 2020

Text © Jan Müller, Pavel Ryba, 2020

Cover photo © Ivy E. Morwen

ISBN 978-80-907962 – (EPUB)

ISBN 978-80-907962-6-3 (MOBI)

Obsah

Predslov

Předmluva „autora myšlenek“ ke slovenskému vydání

Predslov

Úvod

Diel I.

Les, taxík, zlato

Diel II.

Cykly bohatstva

Diel III.

Liečba koronavírusom

Diel IV.

Choď, ako ťa pánboh stvoril

Z Pavlovej knižnice, alebo Odporúčané knihy pre zvedavého čitateľa

Ľudia Golgen Gate

Poďakovanie Pavla Ryby kolegom

Záverom pár slov o klientoch…

Príloha

V číslach a obrazoch

„Kľúčom k úspechu nie je presne predpovedať, kedy ku kríze dôjde.
Kľúčom k úspechu je byť na krízu pripravený.“

Perikles

Predslov

Předmluva „autora myšlenek“ ke slovenskému vydání

Kniha „Zlatý boss, který chodil bos“ se během necelého roku a půl stala bestsellerem. Za pouhých 14 měsíců od vydání si tato kniha našla neuvěřitelných 12 tisíc čtenářů. Nejen v Čechách, ale k mé velké radosti i na Slovensku. Od sepsání knihy uplynul necelý rok a půl a čtenáři kvitují nadčasovost, s jakou byla kniha sepsána, oceňují její otevřenost a jak se díky rozhovoru Honzy Müllera s Pavlem Rybou podařilo hutná a těžká témata podat jednoduše, poutavě a čtivě, aniž by se vytratila přesnost v obsahu a aniž by se vytratila „vážnost“ doby, ve které žijeme. Vše se podařilo podat srozumitelně i pro čtenáře, kteří nemusí mít ekonomické vzdělání nebo rozsáhlý přehled v historii. Zvolená forma volného knižního rozhovoru propůjčuje tématům lehkost, volnost, čtivost a mnohdy i humor, který bychom neměli ztrácet i přes různé stavy a situace, kterým čelíme či kterým budeme muset čelit. Kniha nabízí nejen aktuální pohled na stav společnosti, fungování ekonomiky a fungování centrálního bankovnictví, komerčních bank a států, ale obsahuje mnohem více témat a pohledů, které se se zdravým selským rozumem nedílně pojí. Vše propojuje čtivý životní příběh Pavla Ryby, který se svými kamarády a partnery v projektu Golden Gate CZ a. s. naučil Čechy, a do jisté míry i Slováky, jinak nahlížet na správu svého majetku, na rizika v ekonomickém i společenském vývoji. Naučil „Čechoslováky“ se zdravým selským rozumem diverzifikovat své investice směrem k fyzickým drahým kovům, zlatu a stříbru.

Od sepsání knihy na jaře v roce 2020 počet klientů narostl o dalších přibližně 12 000 nových klientů. Obrat společnosti mezi rokem 2019 a rokem 2020 vzrostl z 1,9 mld. korun na 4,53 mld. korun. Golden Gate CZ a. s. se tak podařilo obsadit více než 50% podíl na trhu s fyzickými drahými kovy. Důležitější než růst obratu společnosti a „podnikatelský úspěch“ je skutečnost, že díky tomuto projektu budou desítky tisíc rodin v Čechách a na Slovensku připraveny na nevyhnutelné společenské změny, kterým budeme čelit. Velkou radost mi dělá právě tento společenský přesah naší práce. Na jaře 2020 v rozhovoru predikuji, že extrémně uvolněná měnová a fiskální stimulace nakonec povede k nastartování inflace nejen v Čechách a na Slovensku, ale i k růstu celosvětové inflace. A ani ne necelý rok po „této“ předpovědi čelíme nezadržitelně rostoucí inflaci, kdy pouhý den předtím, než jsem psal tuto předmluvu ke slovenskému vydání, musela ČNB zvýšit sazby o 0,75 %, nejrychleji od měnové krize v druhé polovině 90. let, aby brzdila inflaci a její budoucí očekávání. Díky mistrně vedenému rozhovoru Honzy Müllera naštěstí v této knize najdeme i řešení a pozitivní pohledy na to, jak se v této turbulentní době chovat a jednat, abychom nestáli na straně „poražených“, ale „vítězů“.

Velkou radost mi dělá, že zejména v posledních měsících začaly růst počty našich klientů i na Slovensku. V posledním období začínáme zasílat velké množství knih „Zlatý boss“ ke slovenským čtenářům. S potěšením tedy kvituji, že se podařilo přeložit tuto skvělou knihu do slovenštiny. Právě ji držíte v ruce a můžete tyto podnětné myšlenky číst ve svém rodném jazyce.

Přeji si, aby kniha našla na Slovensku mnoho spokojených čtenářů a aby pomohla mnoha vnímavým a zvídavým lidem lépe se zorientovat v této náročné a fransformační době. Pokud se v tomto období budeme umět lépe zorientovat a správně vyhodnotit informace, které k nám plynou a budeme umět s nimi dobře zacházet, budeme i v tomto období spíše profitovat. A „zdravý selský rozum“, který z této knihy čiší snad na každé stránce, je opravdu cenným kapitálem, který nám k tomu dopomůže.

V Plzni 1. 10. 2021

Pavel Ryba

Predslov

Som rád, že som sa vďaka tejto knihe mohol s Pavlom konečne poriadne „porozprávať“. Pri jeho, aj mojej vyťaženosti sme si za tie roky na seba toľko času bohužiaľ nenašli. Som presvedčený, že mnoho Pavlových kamarátov, známych, spolupracovníkov či klientov tiež ocenia možnosť Pavlovi položiť otázky, na ktoré sa ho chceli opýtať, ale nikdy na to „nebol čas». Po prečítaní knihy mám rovnaký pocit ako vždy, keď sa s Pavlom lúčime – bolo to pútavé, obohacujúce a inšpirujúce.

Pre niekoho, kto sa s danou problematikou ešte len zoznamuje, môže pôsobiť veľa tvrdení v knihe prehnane a až ťažko uveriteľne. Po ich prečítaní môže aj životný optimista ľahko podľahnúť depresii. Čitateľ tak stojí pred neľahkým rozhodnutím – ako vo filme Matrix. Vezme si modrú pilulku, prebudí sa vo svojej posteli a ďalej žije vo svojej realite s chutným steakom, ktorý neexistuje? Potom môže knihu rovno zavrieť. Alebo sa rozhodne vziať si červenú pilulku – ako hlavný hrdina filmu Neo – a pokračovať v čítaní? Poznanie je to bolestivé. Je lepšie žiť v sladkej ilúzii, alebo spoznať pravdu? Rozhodnutie je na každom z nás.

Avšak nie je všetko čierne. Kniha vzhľadom na zvolený formát rozhovoru umožňuje ísť do šírky i hĺbky v množstve tém. Časť o Pavlovom podnikateľskom úspechu je krásnou motiváciou pre všetkých, v ktorých drieme duch podnikateľov, ale doteraz nenašli odvahu uskutočniť onen prvý krok. Tento osobný príklad by sme optikou dnes toľko populárnej kvantovej fyziky mohli vidieť ako dôkaz obrovskej sily našej mysle, kedy si sami vytvárame vlastnú realitu a naše možnosti sú oveľa väčšie, než nás učili doma a v škole.

Ako tenká niť, ktorá neviditeľne spája rôzne pasáže zdanlivo rôznych tém v knihe, sa mi pri čítaní neustále vracal na myseľ citát, ktorý je prisudzovaný Mayerovi Amschelovi Rothschildovi: „Dajte mi moc vytvárať a kontrolovať peniaze, a nebude ma zaujímať, kto píše zákony.“ Takmer presne 100 rokov po jeho smrti, v roku 1913, sa skupine bankárov podarilo založiť súkromnú centrálnu banku a myšlienku z citátu konečne uskutočniť. Táto centrálna banka sa volá Federal Reserve – a dodnes určuje naše osudy oveľa viac, než si uvedomujeme či sme ochotní si pripustiť.

Keď som v roku 1999 publikoval svoje prvé analýzy ohľadom zlata a ako jeden z hlavných dôvodov pre možný rast jeho ceny som uvádzal veľmi expanzívnu menovú politiku vtedajšieho šéfa Federal Reserve Alana Greenspana, ani vo sne by ma nenapadlo, kde sa budeme nachádzať po dvadsiatich rokoch.

Keby som vtedy na štátniciach profesorovi tvrdil, že úrokové sadzby môžu byť aj záporné, zrejme by ma zo skúšok vyhodil. Keď som v roku 2009 písal o najväčšej finančnej kríze od roku 1929, neveril som tomu, že budú schopní odďaľovať finálne riešenie problémov tak dlho. Bohužiaľ toto odloženie riešenia problému, spočívajúceho v umelo nízkych úrokoch a enormnom zadlžení, spôsobilo, že po jedenástich rokoch stojíme pred problémom oveľa väčším. Som rád, že kniha podáva veľmi zrozumiteľne a jasne odpoveď na otázky, ktoré roky počúvam: Kto to všetko zaplatí? A ako sa proti tomu môžem brániť?

Je jasné, že odstránenie nerovnováh, ktoré sa kumulujú viac ako 20 rokov, nebude bez bolesti. Vo vzťahu k prírode aj sebe samým sme sa mnoho rokov odchyľovali od zdravého a udržateľného stavu – a koronavírus nás k rovnováhe čiastočne vracia. Pravdepodobne nás čaká aj prehodnotenie toho, ako je nastavený finančný systém a čo vlastne znamená pojem peniaze. Na jednej strane to bude zrejme katastrofa rozmerov, ktorú nikto z nás nezažil, na druhej strane obrovská príležitosť posunúť ľudstvo na novú, lepšiu úroveň. V tomto som optimista ako Pavel, pretože viem, že veci sú riadené inteligenciou ďaleko presahujúcou ľudský mozog v jeho súčasnej vývojovej úrovni.

Vďaka, Pavel, za tvoju odvahu túto knihu napísať. Vďaka za tvoju dlhodobú snahu dávať ľuďom informácie a možnosti, ako sa aspoň čiastočne pripraviť na zmeny, ktoré nás čakajú.

Štěpán Pírko,
predseda predstavenstva Colosseum, a. s.

Úvod

Nápad na túto knihu sa objavil v posledný deň starého sveta. Bola polovica marca, sedel som s priateľmi v reštaurácii v centre Prahy a štýlovo pil mexické pivo značky Corona, pretože už sme vedeli, že vláda v noci na piatok trinásteho kvôli koronavírusu zatvára reštaurácie. Tušil som, že nič nebude ako predtým. Ten rozhadzovačný, zadlžený, nedospelý, prežraný, ukričaný svet okolo nás práve odpočítaval posledné minúty.

Náhle som si spomenul na Pavla. Vzal som mobil, zavolal mu a navrhol, že spolu urobíme knižku o tom, prečo teraz príde ekonomická kríza a čo to s nami všetkými urobí. Ako by na môj telefonát už čakal. Nepotreboval sa rozhodovať. Odpovedal hneď: „Jasné! To bude super!“

Na druhý deň ráno sme sa prebudili do inej reality, kde hlavné slovo dostala pandémia, respektíve strach z nej. Kde sa k slovu dostali virológovia, politici a centrálni bankári. Verejnosť si nasadila rúško, ktoré sa stalo náhubkom. Hoci nespochybňujem, že bolo treba rázne zakročiť, aby sa choroba nešírila, a ďakujem všetkým, že sme to spoločnými silami zvládli, no pandémia tiež ukázala na hnilé základy ekonomiky a vôbec celej spoločnosti – českej aj globálnej. Vďaka nej vidíme svoje strachy a ochotu k stádovému správaniu. Vďaka nej pociťujeme, že dlhy sa jedného dňa musia zaplatiť. O tom všetkom v knihe Pavel hovorí.

Rozhovor sme viedli cez Skype. On sedel doma v Plzni, ja striedavo v Prahe a na Křivokláte. Od začiatku nás to ohromne bavilo, bola to radosť, aj keď sme preberali vážne témy. A tu je namieste malé varovanie: pre niektorých čitateľov možno nebude ľahké stráviť, čo sme im naservírovali.

Táto knižka sa netvári ako ekonomická biblia, ale snažili sme sa na základe faktov z rôznych odborov a súvislostí ukázať, že verejnosť je systematicky okrádaná. A že si za to môže sama, zavedená na scestie chamtivosťou a ignoráciou.

Pavel je zvláštny, mimoriadny človek, čo je poznať na prvý pohľad – to keď ho napríklad stretnete v januári v centre Prahy a on nemá topánky. Intelekt tohto bosonohého selfmademana je prenikavý a jeho kariéra a život príkladné, až som z neho skoro chytil vírus menejcennosti. „Pavlíku, ty si hrozný kľuďas a hovoríš ako z tých foglaroviek, čo si mal ako chlapec rád,“ vravím mu, keď sme knihu dokončovali. „Čitateľom budeš pripadať svätý, a to by ich mohlo štvať. Mal by som byť k tebe ako novinár viac kritický a viac šťúrať do toho, čo hovoríš.“

„Tak do toho, urob to,“ odpovedal. Lenže ja som vlastne nemal dôvod. Pavel je taký, aký je. Trošku z iného sveta, kombinácia idealistu a realistu, človeka láskavého i nekompromisného – k tým, ktorí klamú, a hlavne k tomu, ako klameme sami sebe. Dopoludnia môže miliardárom vysvetľovať, prečo sa v investíciách pletú, a popoludní bude svoje deti učiť, koľko kubíkov zeminy sa zmestí na záhon. Znalec zákonov bohatstva, rybár, vyučený záhradník, hlboko veriaci muž a človek, vďaka ktorému majú desiatky tisíc ľudí v Česku doma nejaké zlato či striebro. A sú tak aspoň trochu poistení proti divokým zmenám, ktoré priniesla jar 2020, kedy sme túto knihu napísali.

O Pavlovi som písal už vo svojej knihe Sprievodca budúcnosťou alebo Ako si užiť globálnu krízu, ktorá vyšla v roku 2018 a – musím neskromne poznamenať – predpovedala rad vecí, ktorých sme teraz svedkami. Za tých 10 rokov, čo sa poznáme, bol Pavel Ryba jedným z mála ľudí v biznise, ktorý naozaj chápal, čo sa okolo nás deje.

Žijeme v zaujímavých časoch. Iste máme dôvody na obavy, ale na nich si lepšiu budúcnosť nepostavíme. K tomu je potrebné skôr pochopenie, ako naozaj fungujú peniaze, ako chutí moc, ako sa ovplyvňuje psychika človeka a čo stojí sloboda. Pavel Ryba je nám v tom sprievodcom.

Jan Müller

Diel I.

Les, taxík, zlato

Človeka významne ovplyvňuje jeho detstvo. Akých si mal rodičov?

Obaja moji rodičia sú lekári. Otec, čo si myslel, to povedal. V roku 1970 bol ako učiteľ vyhodený zo zdravotnej školy, pretože vyjadroval názor, že v šesťdesiatom ôsmom to nebola pomoc vojsk Varšavskej zmluvy, ale okupácia. Skončili sme v Aši, čo bolo jediné miesto, kde mohol dostať prácu. Do pohraničia sa vtedy posielali tí neprispôsobiví. V Aši, v tom najzapadnutejšom mestečku, kde bola zima a všade okolo úpadok, som sa v januári v sedemdesiatom ôsmom narodil spoločne so sestrou, som totiž z dvojčiat. Potom našťastie potrebovali primára v nemocnici v Rakovníku a tam sme sa neskôr presťahovali.

Ale to bolo fajn, nie? Všade lesy…

Presne, ja som mal vždy rád prírodu, rastliny, zvieratá a tiež exaktné odbory. Strašne rád som čítal. To som mal po otcovi. Celý náš rodinný dom bol plný kníh. V časoch najväčšej slávy mal otec takmer tri tisícky zväzkov – a všetky prečítal. Potom, keď nesmel pracovať, pretože jeho brat podpísal Chartu 77 a on sa podieľal na šírení zakázanej literatúry, musel veľkú časť kníh predať, aby nás uživil. Okrem toho písal samizdatovú literatúru, tým si tiež zarábal. Nebolo to ľahké. Do toho dostal roztrúsenú sklerózu. Ale inak áno, lesy, tie milujem a vždy som miloval. Strávil som tam doslova celé detstvo. Nielen to prostredie a hry, fascinoval ma celý ekosystém a to, ako je tam všetko dobre nastavené, prirodzené – pokiaľ to teda nie je monokultúra…

Vidím na kamere, keď spolu hovoríme, že máš za sebou akvárium alebo terárium…

Tam je chameleón jemenský, máme samicu, teraz akurát znáša vajíčka. Stále mám okolo seba nejaké zvieratá a rastliny. Tak, ako to bolo u nás doma. Otec bol blázon do kvetov. Jeho koníčkom sú kaktusy a sukulenty, na to je jedným z najväčších odborníkov u nás, konkrétne na sukulentné druhy rodu Euphorbia. A ja som tomu ako malý taktiež prepadol. Rád som čítal knižky o botanike, biológii, fyzike, chémii. Na škole som vyhrával botanické a podobné olympiády.

Chodil si do skauta?

Samozrejme, hneď od začiatku 90. rokov. Mali sme partiu a boli sme každý deň v lese. Hrávali sme tam bojovky, stavali zruby. Klasika po škole: tašku hodiť do kúta, na bicykel, o tretej zraz s chalanmi pri potoku pri futbalovom ihrisku a išlo sa pár kilometrov za Rakovník do lesa. Tam sme hrali hry až do tmy. Doma sme dostali za uši, že nie sú úlohy a že sme prišli neskoro, ale my sme tam, samozrejme, na ďalší deň vyrazili znovu. Nádherné detstvo.

Les miesto mobilu, že?

Presne tak. No boli sme fakt magori. Žili sme len lesom, partiou a dobrodružstvom. My sme už ako deti jazdili hlavne stopom a raz, to som mal 11, som prišiel domov z našej schôdzky v lese a povedal rodičom, že v lete pôjdeme na cestu stopom do Talianska.

V jedenástich rokoch?

Hej! A rodičia sa mi vysmiali, pretože tomu neverili. Kde na to vezmete peniaze? Ešte ste veľmi malí, to sú nejaké výmysly… Ale my sme to fakt urobili! Do leta sme si našetrili peniaze, to už som mal 12, a keď končil letný tábor, išli sme rovno z neho do Talianska. Išli sme osemnásť chalanov rozdelených do deviatich dvojíc, vždy jeden starší, čiže štrnásťročný, a jeden mladší – ako ja.

To znie šialene…

Áno, zobral som doma pas a išlo sa. Rodičov som niekoľko mesiacov vopred „varoval“, povedal som, čo mám v pláne. Oni mi neverili, takže som to bral, že to bolo férovo odkomunikované. Jasne som ich predsa zoznámil s tým, čo mám v pláne, ale oni to nebrali vážne. A viac to zdôrazňovať by nebolo dobre. Nechcel som na to ďalej upozorňovať, aby neprišiel zákaz. No, a tak sme si odfotili automapu, ako sa ide do Bibione, pretože nič iné sme v roku 1990 z Talianska, samozrejme, nepoznali. S chalanmi sme si dali kontrolný zraz na nejakej pumpe pri križovatke diaľnic, blízko Bibione v Taliansku. A ten, kto dorazil v stanovenej lehote, potom išiel do Bibione. Celkom sa nás na pláž dostala rovná polovica. Mal som zhodou okolností šesť stopov cestou tam a šesť späť. Vykúpali sme sa v mori, dali sme si pizzu za peniaze z toho, čo sme si ušetrili za zbery a z vreckového. Kúpili sme pohľadnice a napísali domov. Po dvoch dňoch pri mori zase cesta späť.

A čo na to rodičia?

Vyhodnotili to takto: Sme na teba hrdí, si samostatný, ty sa nestratíš. To bola dokonalá reakcia. Mám proste skvelých rodičov. A potom to, samozrejme, všade rozprávali, akého majú samostatného syna, že si v dvanástich urobil s kamarátmi dovolenku, dostopoval do Talianska a zase sa vrátil. Takže to bolo moje detstvo, bolo jednoducho nádherné. Musím povedať, že si na rodičoch cením, akú ohromnú mieru slobody mi dávali. Ale ono to ani inak veľmi nešlo. Obaja boli doktori, takže trávili veľa času na smenách, bol som zvyknutý byť samostatný. Chceli len, aby som bol do desiatej večer doma, a čo som robil do tej doby, bolo na mne. Hlavne žiadne problémy, potom bolo všetko OK.

A čo stredná škola?

Ja som si vybral záhradnícku školu v Mělníku, pretože som miloval kvety a chcel som byť ako brat, ktorý bol o dva a pol roka starší a už na tej škole študoval. Nechcel som ísť na gympel, nechcel som robiť medicínu, ako si priali rodičia. Pretože som videl ich životný štýl – po škole atestácie, stále práca a stres … To som nechcel. Naozaj tvrdá práca, hlavne v tých divokých transformačných rokoch medicíny. Jednoducho to musíte robiť ako poslanie – a to som tak necítil.

A aké to bolo v Mělníku?

Môj sen sa čoskoro rozplynul, pretože sme mali v škole samú teóriu a málo praxe, kedy sme v zásade chodili len otročiť na školský statok, oberať hrozno a podobne. A navyše som za triedneho chytil človeka, ktorý sa údajne za totality podieľal na perzekúciách náboženských skupín a veriacich. A ja som ako na potvoru v tých trinástich začal čítať Bibliu. Takže sme mali veľa konfliktov. Poznáš ma, čo na srdci, to na jazyku.

Ty si bol z veriacej rodiny?

To ani nie. Ale čítaním všetkých tých knižiek o prírode a prírodných vedách som dospel k názoru, že evolúcia, darwinizmus, funguje len na istej úrovni. Presnejšie povedané, že Darwin mal pravdu ohľadom prispôsobovania sa životným podmienkam vnútrodruhovo. Ale nesúhlasil som s myšlienkou medzidruhovej mutácie, teda že sa z jedného druhu vyvíja nejaký kompletne iný. Navyše Darwin veľmi neriešil otázku vzniku života. To je oveľa dôležitejšia, zásadnejšia a evolúciou nezodpovedaná otázka. A tak som čítal a hľadal. Dočítal som sa k poznaniu, že musí existovať nejaký inteligentný Stvoriteľ, že nie sme výsledkom náhody, omylu alebo len prírodného výberu. Matematicky aj štatisticky vyjadrené, som nadobudol presvedčenie, že prijať vieru v inteligentného Stvoriteľa je v podstate oveľa menším prejavom viery a je to oveľa racionálnejšie, než veriť, že sme vznikli zhodou náhod. Mám príliš slabú vieru na to, aby som veril v evolúciu, aby som prijal názor, že verejne predkladaná „pravda“ o evolúcii a vzniku života zodpovedá realite. Pre svoje názory a postoje mám rozumné dôkazy a dôvody. Ale trvalo to vyše dvoch rokov čítania, skúmania a vyhodnocovania. Je veľký rozdiel medzi vierou podopretou dôkazmi a slepou dôverčivosťou v to, čo nám nejaká autorita – učiteľ, rodič, novinár alebo vedec – povie … Našťastie dnes máme modernú vedu, o ktorú môžeme svoju vieru v Stvoriteľa oprieť. A nie ako kedysi, keď sa Bohu pripisovali nevysvetliteľné javy, ktorým dnes vďaka vede dobre rozumieme.

No a čo sa dialo medzi tebou a tým učiteľom?

Ja mám v povahe hovoriť všetko čo si myslím, ako môj otec. A tak som v škole hovoril o Biblii – a môj triedny mi vyhlásil vojnu. Povedal mi napríklad: „Poď k tabuli.“ A než som tam došiel, povedal mi: „Sadni si, máš päťku.“ A tak som sa so školou kde ma nechceli a kde ešte navyše nebola žiadna prax rozlúčil. Vybral som si miesto toho záhradnícku učňovku v Prahe. Čo bola pre mojich rodičov, samozrejme, strašná rana. Chceli mať doktora – a ja som skončil na učňovke. Ale ja som sa tam tešil, pretože tam sa robilo remeslo, a nie iba teória. Bolo to jedno z najlepších rozhodnutí v mojom živote.

To si teda jeden z posledných ľudí v našej krajine, kto trpel kvôli svojej viere… Hovorím to s nadhľadom, ale určite to vtedy nebola sranda.

No to nebola. Riaditeľovi na učňovke som musel najprv vysvetliť, prečo pri mojej inteligencii chcem robiť učňovský odbor, pretože ma ani nechcel vziať. Bolo to cez odporúčania od kamaráta a venoval sa mi osobne. Hovoril, nech idem na školu. Že na učňovke zakrniem. Ale ja som chcel robiť záhradnícky odbor, remeslo. A potom mi navyše majstri povedali, že neviem prax, tak som musel urobiť porovnávacie skúšky z vrúbľovania, očkovania, z odrezkovania a z väzby kytíc a vencov, z ktorej som teda skoro vyletel, pretože na učňovke mali prax, ktorá v Mělníku chýbala. No nakoniec som sa na učňovku dostal. Mal som vtedy 15, s rodičmi som urobil fér dohodu. Boli totiž proti učňovke, takže som od nich dostal len toľko peňazí, koľko ich stál Mělník, kde som býval na intráku. Zohnal som si v Prahe u kamaráta bývanie a musel som sa starať o seba. Musel som si zohnať brigádu a začať robiť fušky. Akonáhle som dovŕšil vek 18, urobil som si živnosť a v odbore, ktorý som študoval, som začal pri škole podnikať. Dorobil som si pritom nadstavbu s maturitou. Mal som fantastickú triednu učiteľku, Jiřinu Růžičkovú, písala učebnice, podporovala ma v tom, aby som záhradné realizácie a projekty robil v praxi. Verila mi, riaditeľ tiež. Volal sa Jaroslav Drda – bez podpory oboch by som to nikdy nedal. A tak ma dokonca nechávali podnikať aj cez deň, v čase školy. Napísal som si proste ospravedlnenku s „predpodpísaným“ podpisom mojej mamy, ktorá o tom vedela a išiel do práce. Vedeli, že nerobím problémy, že som veriaci, že som poctivý. Tak som si zariadil taký neoficiálny individuálny systém výučby. A keď som mal kšeft, napríklad rizikový výrub stromov, založenie záhrady, dal som dopredu vedieť že neprídem, uplatnil bianko ospravedlnenku a jednoducho som neprišiel do školy a potom učivo dohnal. Keď toho bolo viac, tak raz naša češtinárka v zborovni povedala, že chodím za školu a že sa s tým musí niečo urobiť, že to tak nenechá. Tak som išiel za triednou a riaditeľom a navrhol som, nech mi napíšu nejaké neospravedlnené hodiny, nech mi dajú riaditeľské pokarhanie a potrestajú ma. Urobili sme to tak a češtinárka bola spokojná – a my ostatní tiež. Do konca roka bol pokoj a podnikanie frčalo. Nakoniec som ako jediný z ročníka zmaturoval so samými jednotkami.

Dnes sú, samozrejme, nájmy v Prahe oveľa vyššie, ale ani vtedy to nebolo zadarmo. Ako si si ako tínedžer dokázal nájsť bývanie?

Mal som u kamaráta Petra Kalvodu izbu v byte za pár stoviek českých korún na mesiac. A bolo to. Dodnes som mu za to vďačný. Bola to dobrá škola života, od šestnástich som si musel všetko riadiť sám. Sám si určiť vstávanie, sám si určiť čas spánku, sám si určiť, že keď ideš na pivo, veľmi sa neopiješ, pretože zajtra máš prácu. Musíš vyjsť s peniazmi, skrátka všetko. V poslednom ročníku školy som už naozaj podnikal, už to neboli len nejaké brigády, a do školy som chodil len párkrát v týždni.

Aké knihy okrem Biblie ťa v živote ovplyvnili?

Chémia, fyzika, astronómia, botanika, zoológia, veľa geológie a mineralógie, tam máš dlhé časové rady a zákonitosti. Učí ťa to dlhým horizontom a trpezlivosti. Všetky tieto veci ma bavili. Postupne som totiž pochopil, že zákonitosti na úrovni kameňov, malých molekulárnych, alebo veľkých vesmírnych štruktúr sú stále rovnaké. Keď sa pozrieš na vesmír, je to dokonale organizované prostredie. Nič tam nie je náhodne. Vyvážené štyri základné sily tvoriaci hmotný vesmír a vďaka tomu organizovaný pohyb telies a podoba priestoru. Organizovaná štruktúra hmoty a bytia. Vo vesmíre je poriadok a harmónia. Vedec dokáže vypočítať, kedy presne na sekundu dosadne na Mesiac družica. Veľmi podobne je organizovaný atóm, jeho energia a štruktúra. Poznávaš kontext, väzby. Všetko z toho môžeš odvodiť a dopočítať. A k tomu, samozrejme, nejaké veci z histórie. Bavili ma sociálne vzťahy, bavil ma obchod, bavili ma ľudské povahy a sociálne štúdie fungovania masy a jednotlivcov v organizovaných skupinách. Čítal som proste všetko.

A niečo z beletrie?

Zásadným spôsobom ma v detstve formovali foglarovky a verneovky. Foglar ma ovplyvnil priateľstvom, etikou, súdržnosťou, morálkou a čistotou. Že proste partia dokáže viac než jednotlivec. Že záujmy celku sú mnohokrát vyššie než záujmy jednotlivca – samozrejme, nie tak spolitizovane, ako to môžeme dnes vidieť. Pravda a férovosť vždy na prvom mieste. Potom som mal rád Čapka. Zo života hmyzu, RUR, Vojna s mlokmi. A tiež vedecko-fantastické poviedky. Na tých ma však nefascinovali technológie a to, čo všetko nimi môžeme dosiahnuť. To nie, naopak, technológie nemám veľmi rád a už vtedy som si uvedomoval, aké riziká môžu mať pre spoločnosť. Páčili sa mi práve úvahy o dopadoch technológií na ľudské spoločnosti. Často tie sekundárne, väčšinou negatívne. Z časopisov som čítal ABC-éčko, potom Rešpekt a Reflex. A akonáhle začal internet, stále som na ňom niečo hľadal. To už ma čím ďalej tým viac zaujímala ekonomika a podnikanie. Už na škole som mal rád predmet ekonómia a podnikanie. Ostatní to nenávideli, ale ja som to čítal dopredu a chodil som si do knižnice požičiavať veci, čo je to komanditná a obchodná spoločnosť, akciovka, eseročka, príjem, zisk, výdavky, úrok, dlh, riadenie ľudských zdrojov a princípy budovania úspešných organizácií a firiem.

V devätnástich si teda maturoval a pritom si už normálne podnikal v záhradách. Ako ti to šlo?

S kamarátom zo školy sme išli na polovicu. A najímali sme si ľudí. Keď bola napríklad skrývka zeminy alebo sa vozili desiatky ton substrátu, najali sme na deň aj pätnásť ľudí. Zrealizovali sme veľké množstvo okrasných záhrad. Potom som prešiel ťažkým obdobím. Rozchádzali sme sa s mojím partnerom v názoroch na to, ako firmu riadiť, on ma vyplatil a ja som odišiel. Potom som sa pár rokov podnikateľsky tak nejako pretĺkal, a nie vždy najlepšie. Robil som veľkú záhradu človeku, keď som pochopil, že peniaze môžu ľuďom zamotať hlavu, veľké peniaze odkrývajú charaktery ľudí. A pretože to bol dva roky môj hlavný zákazník, nerobil som pre neho len záhradu, ale sem tam aj nejakú službu. Nebolo to nič protizákonné, ale boli to skrátka také službičky: Hej, napíšem na teba auto, pomôž mi s týmto a s tamtým, predsa máš u mňa životný kšeft na záhrade… No a keď som zistil, že ten človek nie je poctivý, zažil som veľké sklamanie a rozčarovanie. Spätne vidím, že ma k spolupráci s takou osobou viedla chamtivosť, bolo príjemné brať si od neho slušné peniaze za odvedenú prácu na záhrade, nechcel som o kšeft prísť a chcel som sa mu zapáčiť, tak som mu v niečom vyšiel v ústrety. Dnes by som to urobil inak. To je obdobie, na ktoré by som najradšej zabudol, iba sa z neho poučil.

Čo konkrétneho tým máš na mysli?

Zaprisahal som sa, že už nikdy nebudem chamtivý. Že už nikdy nechcem robiť s niekým, kde by čokoľvek bolo na hrane. Alebo, že by som nemal pokope všetky informácie o tom, čo robím, prečo to robím, pre koho robím. Po tejto životnej lekcii som sa rozhodol, že sa už poučím A začal som podnikať v inom odbore. V chladení, klimatizáciách, čerpadlách, na ktoré som si zriadil menší veľkoobchod. Kupoval som rúrky od Talianov, boli vtedy dobrými partnermi. Lenže mal som smolu, pretože sa písal rok 2008, kedy prišla finančná kríza. To bolo tak: Taliani v lete nepracujú, oni tam majú ten svoj socializmus, a tak mi na jar napísali e-mail, aby sme si urobili zásoby rúrok, pretože v lete nebudú. Tak som objednal pár kamiónov. Lenže v lete prišiel krach burzy, padol bankový systém, zrazu sa zastavili objednávky. Ako teraz, v dobe koronavírusu. Všetci stopli platby, zastavili sa rozostavané projekty, nikto nebral na sklad – a mne zostal tovar za niekoľko miliónov českých korún. A keď sa zase začalo stavať, cena medi bola o 60 % nižšia. Kto nebral z Talianska a nebol predzásobený, doviezol si lacnejšie. A ja som prerobil veľa peňazí. Bolo to tvrdé, ale vtedy som v sebe objavil túžbu zistiť, ako celý ten finančný a ekonomický systém vlastne funguje. Prísť na to, ako som sa nielen ja, ale celá spoločnosť, do tohto marazmu dostali.

Chcel si sa vyhnúť tomu, aby si pri svojom podnikaní bol prekvapený nejakou ďalšou nečakanou krízou?

Presne tak. Pred rokom 2008 som si myslel, že celkom rozumiem ekonomike. Ale bolo to také povrchné, presne tak, ako si dnes veľa ľudí myslí, že rozumie ekonomike. Že rozumie bankovému systému, že rozumie akciovému trhu… Lenže realita je iná. Nerozumie, teda aspoň ja som nerozumel dostatočne. Dnes sú tiež mnohí zaskočení. Vtedy, keď som mal na sklade nepredajný tovar za milióny, som v údive počúval v médiách, ako sa všetci tí ekonómovia, centrálni bankári, manažéri a predsedovia predstavenstva bánk dušujú, že to bol šok, že s tým nikto nepočítal. Dokonca som čítal, že podľa modelov riadenia rizík k takejto situácii v ekonomike a finančnom systéme ani nemalo dôjsť. Scenár nemožný. Lenže nastal! Hovoril som si, že sú len dve varianty: Buď elity nehovoria pravdu a tušili, že to nie je v poriadku, že vytváranie dlhov okolo hypoték a podobné praktiky vedú ku kríze. Ostatne keď sa pozrieme, že dve tretiny ekonómov v Amerike sú priamo alebo nepriamo platené americkou centrálnou bankou, Fedom, je asi jasné, čiu pieseň musia spievať. Podobný pomer je aj u nás v spojení s ČNB alebo s peniazmi pochádzajúcimi z ministerstva financií od štátu. No, alebo títo ekonómovia naozaj boli zaskočení, ale potom tým pádom neboli úplne odborníci. Ak nepočítali so scenárom, ktorý nastal, neboli plne kompetentní. Alebo to bola kombinácia oboch. Trošku to tušili, teda trochu klamali, a trochu boli zaskočení. Avšak ja som sa rozhodol, že zistím, ako to je naozaj. Čoskoro som, samozrejme, našiel mnoho článkov, že dva až štyri roky pred krízou istí ekonómovia varovali pred neudržateľnosťou systému, pred dlhodobo nízkymi úrokmi, pred veľkým množstvom dlhu v ekonomike. Akurát to väčšinou boli ekonómovia z radov rakúskych ekonomických škôl. A tých nikto nevezme do centrálnej banky, nikto nezamestná na ministerstve financií, nikto nestrčí k riadeniu nejakej komerčnej banky alebo investičného fondu, pretože „ekonóm-Rakúšan“ z presvedčenia pre udržateľnú ekonomiku, morálku a zdravý sedliacky rozum by jednoducho neposvätil zverstvá, ktoré sa v ekonomike, predovšetkým americkej, v čase pred finančnou krízou robili. A tak som si našiel ekonomický smer, ktorému som mohol veriť, ktorý ladil s mojím hodnotovým systémom a sedliackym rozumom. Smer, ktorý predpovedal krízu a poznal jej riešenie. Rakúska ekonomická škola úzko súvisí s menovým systémom, poukazuje na neudržateľnosť súčasného menového systému a otvorene hovorí o výhodách i nevýhodách zlatého štandardu. Zlatý štandard má v podstate jedinú, zato zásadnú výhodu. Limituje politikov a centrálnych bankárov v množstve vytvorených mien, odmieta bankovníctvo čiastočných rezerv, ktoré nafukuje dlhovú bublinu, atď. Vtedy som tiež začal chápať dôležitosť zlata.

Takže si začal študovať, ale tiež si sa musel nejako živiť, respektíve asi aj splácať dlhy…

Presne tak. Jediné, čo mi zostalo, bolo auto. Bolo na lízing a potreboval som si ho udržať. A tak som si povedal, že najrýchlejšia cesta, ako zarobiť peniaze a splatiť dlhy, bude začať taxikárčiť. Nemal som žiadny rodokmeň – chýbalo mi univerzitné vzdelanie, nemal som nabúchaný životopis z korporátneho sveta. Nič iné mi nezostalo. Takže drožka. Urobil som si skúšky z miestopisu a začal jazdiť.

Ako si mohol v Prahe taxikárčiť, keď si sa zaprisahal, že už budeš zarábať eticky?

To bol, samozrejme, strašný problém. Pretože magistrátna cena 28 Kč za kilometer sa mnoho rokov nemenila a náklady na auto a jeho prevádzku neustále rástli. Mohol som nezapnúť taxameter a viezť Japoncov z Václaváku na Revolučnú za päťstovku, ale to som nechcel. Takže som mal jedinú možnosť: makať ako skrutka. Aby som vyjazdil nejakých 60 tisíc Kč mesačne, ktoré som potreboval na splátky a živobytie, musel som jazdiť 29 dní v mesiaci. A v aute stráviť priemerne 14 hodín denne.

To bol teda masaker…

To hej. A ešte som mal konflikty s taxikármi, pretože som nekradol. To jednoducho ideš za nejakým taxíkom v noci a je tam väčšia skupina turistov, ktorí sa k nemu nezmestia, a on na teba mávne a povie ti, že z Václaváku na Revolučnú sa pôjde za pät stoviek. On si dá do auta troch turistov, ty vezmeš zvyšných troch a idete. On nezapne taxameter, ale ty áno. Prídeme za tri minúty na Revolučnú, on povie pät stoviek, ja poviem podľa taxametra 98 Kč. Turisti v jeho aute sa, samozrejme, čudujú, prečo platia toľko. Takže na mňa taxikár začne revať, dá mi päsťou a odíde. A to sa dialo relatívne často.

Čiže medzi taxikármi si úplne nezapadol…

Nechcem ich všetkých hádzať do jedného vreca, sú medzi nimi, samozrejme, aj slušní jedinci. Často sú to ale ľudia, ktorí stoja niekde v centre, nadávajú na politiku, každé druhé slovo je „vole“, hulia pri tom cigy a riešia dievčatá, futbal, hokej alebo peniaze. Do tejto spoločnosti som nezapadol, tiež preto, že som mal niečo lepšie na práci. Pre mňa bol totiž môj taxík univerzita na kolesách. Ako taxikár väčšinu času čakáš – a ja som tento čas využil na to, aby som čítal, alebo počúval nahrávky v mp3. Počúval som obrovské množstvo prednášok o podnikaní, manažmente, riadení ľudí, o obchode, osobnom rozvoji, motivácii. Zhruba osem hodín denne som sa vzdelával. Dokonale využitý čas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy ZLATÝ BOSS, ktorý chodil bosý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.