Rolf Dobelli

UMĚNÍ DOBŘE ŽÍT

Hledáte cestu ke štěstí?

Tady jich najdete 52!

Přeložila Iva Daňková

Die Kunst des guten Lebens

Copyright © 2017 by Rolf Dobelli

Translation © Iva Daňková, 2022.

ISBN 978-80-242-8235-0

Věnuji své ženě Sabině

a našim dvojčatům Numovi a Avimu.

PŘEDMLUVA

Od starověku, tedy přinejmenším už 2500 let (ale nejspíš mnohem déle), lidé přemítají, jak to zařídit, aby se jim v životě dařilo. Opakovaně si kladou otázky: Jak mám žít? V čem spočívá dobrý život? Jakou roli hraje osud? A jakou peníze? Chce-li člověk dobře žít, má se zaměřovat na své konkrétní postoje a osobní jednání, nebo si má jít za svým a dosahovat vytčených cílů? Co je lepší: usilovat o štěstí, nebo se vyhýbat neštěstí?

Každá generace znovu a znovu řeší tyto otázky. Nicméně odpovědi v zásadě stále přinášejí rozčarování. Proč? Protože se pořád snažíme odhalit určitý princip, určitou směrnici, určité pravidlo. Jenže jediný návod – řekněme „svatý grál“ dobrého života – prostě neexistuje.

V mnoha oblastech dochází v posledních desetiletích k tichému převratu v myšlení. V celé řadě oborů, na poli vědy, politiky, ekonomie, medicíny i leckde jinde, se prokázalo, že svět je mnohem komplikovanější, než aby se dal postihnout jakousi velkolepou ideou nebo hrstkou tezí. K tomu, abychom se ve světě vyznali, je nezbytný celý soubor rozličných myšlenkových postupů. A přesně takovou „bedýnku metod“ potřebujeme i pro praktické žití.

V uplynulých dvou stech letech jsme si utvořili svět, kterému čistě intuicí už nedovedeme porozumět. A tak my všichni, podnikatelé, investoři, manažeři, lékaři, novináři, umělci, vědci, politici a lidé jako vy i já, životem nevyhnutelně vrávoráme, pokud nemáme jistou zásobu spolehlivých myšlenkových nástrojů a postupů, díky nimž dokážeme účelně jednat.

Souhrn takových metod a postojů by se dal označit i pojmem „operační systém života“. Přesto se mi starosvětské přirovnání k bedýnce s nástroji líbí víc. Co je podstatné: Mentální nástroje jsou důležitější než věcné poznatky. Jsou důležitější než peníze, důležitější než vztahy a důležitější než inteligence.

Před lety jsem začal sestavovat vlastní sadu mentálních nástrojů pro dobrý život. Přitom jsem mohl čerpat z fondu někdy už zapomenutých modelů, jež znalo antické myšlení, ale obracet se i k nejnovějším poznatkům psychologického bádání. Pokud smím použít následující formulaci, lze říct, že tato kniha se snaží vyjádřit „klasickou životní filozofii pro 21. století“.

Mnoho let jsem tyto prostředky používal den co den, abych se dokázal vypořádat s malými i velkými výzvami, kterým jsem čelil. Vzhledem k tomu, že za tu dobu se můj život zlepšil téměř po všech stránkách (fakt, že mám dnes vlasy méně husté a z usmívání mi přibylo mimických vrásek, se na mé blaženosti nijak nepodepsal), mohu vám s klidným svědomím doporučit přehled 52 mentálních postupů, aby vás provázely na cestě ke štěstí. Dobrý život vám sice nezaručí, ale je velice pravděpodobné, že jejich uplatňováním se k němu výrazně přiblížíte.

1

MENTÁLNÍ ÚČETNICTVÍ

Jak proměníte ztrátu v zisk

Měl jsem si to uvědomit včas. Kousek před dálničním sjezdem v Bernu číhá šedivý radar. Stojí tam už roky. Vůbec netuším, co se mi v tu chvíli honilo hlavou. Ze zamyšlení mě vytrhl až záblesk a letmý pohled na tachometr mi potvrdil, čeho jsem se dopustil: rychlost jsem překročil minimálně o dvacet kilometrů v hodině a široko daleko nejelo žádné jiné auto, které by se mohlo stát obětním beránkem.

Další den jsem v Curychu zpovzdálí sledoval policistu, jak pod stěrač mého vozu strká pokutový lístek. Jasně, stál jsem na zákazu. Parkovací dům byl totiž obsazený a měl jsem naspěch. Ostatně míst, kde můžete v centru Curychu legálně zaparkovat, je asi tolik jako plážových lehátek na Antarktidě. V první chvíli mě napadlo, že k autu okamžitě vyrazím. Už jsem se v duchu viděl, jak dobíhám k policistovi, udýchaný a rozcuchaný, a pokouším se mu vysvětlit, v jaké situaci jsem se ocitl. Pak jsem nad tím mávl rukou, poučený dlouholetou zkušeností, že takovými pokusy se člověk leda zesměšní. Potom se cítí pokořený a v noci špatně spí.

Dřív mě pokutové lístky rozčilovaly, ale dnes je přecházím úsměvem. Potřebnou částku prostě odečtu ze svého charitativního konta. Mám tam rezervovanou jistou částku na dobročinné účely – což tedy nyní zahrnuje i úhradu pokut. Tenhle jednoduchý trik se v psychologii nazývá mental accounting neboli mentální účetnictví. V podstatě je zapotřebí uvědomit si klasický omyl v uvažování: lidé přisuzují penězům různou váhu, protože je rozlišují podle toho, jak k nim přišli. Například jestliže najdete na ulici stokorunu, zacházíte s ní lehkomyslněji a taky ji utratíte rychleji a rozmařileji než obnos, který jste si sami vydělali. Příklad s pokutovým lístkem ukazuje, jak se tato logická chyba dá naopak využít ve vlastní prospěch. Můžeme vědomě obelstít sami sebe – a tím získat duševní klid.

Představte si, že cestujete po nějaké chudé zemi a najednou zjistíte, že vám zmizela peněženka. Zakrátko ji najdete a zjistíte, že v ní zůstalo všechno kromě hotovosti. Jak to vezmete? Budete řešit, že vás okradli, nebo to přijmete, jako byste obdarovali někoho, komu se podle všeho daří hůř než vám? S faktem, že vás někdo oloupil, už uvažováním nic nenaděláte. Ale můžete změnit svůj přístup k celé záležitosti – neboli je na vás, jak si budete interpretovat to, co se vám přihodilo.

Dobrý život hodně souvisí s tím, jestli člověk dokáže přijímat věci konstruktivně. K cenám v obchodech nebo restauracích si v duchu vždy připočtu padesát procent. Beru to zkrátka tak, že taková je výsledná částka, na kterou mě ve skutečnosti boty nebo třeba pstruh po mlynářsku přijdou – až zaplatím daň z příjmu. Čili za předpokladu, že v dobrém podniku stojí sklenka vína stojí deset eur, musím počítat s tím, že mám vydělat patnáct eur, abych si ji mohl dovolit. Takhle vnímám patřičné mentální účetnictví, když chci mít svoje výdaje pod kontrolou. Přespání v hotelu raději zásadně hradím předem. Díky tomu si na závěr nepokazím romantický víkend v Paříži tím, že bych se musel starat o účet. Z takzvaného pravidla peak-end Daniela Kahnemana, nositele Nobelovy ceny, jasně vyplývá, že z dovolených si pamatujeme vrchol (nejlepší zážitek) a konec, kdežto zbytek vypouštíme. Fungování a účinek tohoto „pravidla vrcholu a závěru“, jak bývá česky nazýváno, si podrobněji probereme ve 20. kapitole. Pokud se tedy konec pobytu propojí s tím, jak vám při odhlašování z hotelu povznesený francouzský recepční s vojenskou strohostí předložil horentní účet – včetně záhadných přirážek, které tam pravděpodobně připočítal schválně za to, že francouzsky nemluvíte úplně bez přízvuku –, vaše vzpomínka na krásný výlet utrpí. Psychologové proto někdy doporučují taktiku zvanou precommitment, která spočívá v předběžném závazku. Heslo „Nejdřív zaplať, potom konzumuj“ umožňuje hravě uplatňovat mentální účetnictví tak, aby utrácení peněz tolik nebolelo.

Daně platím vždycky s nonšalancí. Copak něco zmůžu s nastavením daňového systému? Sám ho nezměním, a tak si v klidu porovnám výhody Bernu, svého krásného rodného města, s půvaby Kuvajtu, Rijádu, stísněné betonové pouště v Monaku nebo povrchu Měsíce – tedy s rozličnými místy, kde se daň z příjmu neplatí. Výsledek: Radši zůstanu v Bernu. Navíc si všimněte, jak úzkoprsým a zarputilým dojmem působí lidé, kteří jsou ochotní přestěhovat se do všelijakých ošklivých destinací, jen aby se vyhnuli placení daní – to vážně není správný základ pro dobrý život. Je zajímavé, že z kontaktů s takovými lidmi pro mě dosud nikdy nevzešlo nic pozitivního.

Všichni samozřejmě známe obecnou poučku, že peníze samy o sobě nikomu štěstí nepřinesou, ale chtěl bych vám skutečně poradit, abyste si vůbec nelámali hlavu tím, že jste za něco utratili o maličko víc nebo míň. Osobně mi je dnes už srdečně jedno, jestli mě pivo někde přišlo o dvě eura dráž než běžně, nebo naopak o dvě eura levněji. Sice neuspořím finance, ale zato si ušetřím rozčilování, protože moc dobře vím, že každou minutou hodnotu portfolia mých akcií postihují výkyvy daleko větší než pouhá dvě eura. Taky se přece nevzrušuji, když akciový index DAX (německý burzovní index) poklesne o tisícinu procenta. Dělejte to stejně: určete si jistou částku jako skromnou sumičku, na které vám absolutně nesejde – ty peníze odteď za peníze považovat nebudete, protože je vezmete jen jako takový „bílý šum“. S tímto přístupem rozhodně nemůžete prodělat, natož abyste ztráceli vnitřní rovnováhu.

Svého času – tenkrát mi bylo asi čtyřicet let – jsem se po dlouhé fázi ateismu ještě jednou s veškerým odhodláním vydal hledat Boha. Na několik týdnů se mě pohostinně ujali nesmírně milí benediktinští mniši z kláštera Einsiedeln. Rád vzpomínám na tu dobu strávenou daleko od světského shonu – bez televize i internetu a téměř bez signálu mobilního telefonu, neboť tlustými zdmi kláštera téměř žádný nepronikl. Silentium jsem si nejvíc užíval při jídle – platí tam totiž naprostá mlčenlivost. Boha jsem tímto způsobem sice nenašel, ale zato jsem odhalil fintu mentálního účetnictví – tentokrát ne v souvislosti s penězi, ale ve vztahu k pojímání času. V refektáři (což je pojmenování klášterní jídelny) leží příbory v černé truhličce dlouhé asi dvacet centimetrů. Před jídlem odklopíte její víko a vyjmete vyleštěnou vidličku, lžíci a nůž. Sdělení: Vlastně už jsi po smrti a všechno, co od této chvíle ještě prožiješ, je ti darováno. Mental accounting at its best neboli mentální účetnictví v plné kráse. Tak jsem se naučil vážit si svého času – a netratit ho rozčilováním.

Nesnášíte fronty u pokladny, čekání u zubaře, dopravní zácpy na dálnici? Krevní tlak vám rázem vyskočí na sto padesát a zaplaví vás stresové hormony? Místo abyste se nervovali, měli byste si něco uvědomit: Pokud si odpustíte jakékoli zbytečné rozrušování, které by vás časem rozežralo po tělesné i duševní stránce, prodloužíte si život o plný rok. V roce, který díky tomu získáte, se vám třeba splní spousta očekávání – a co všechno prožijete!

Sečteno a podtrženo: Nemůžete zvrátit plynutí času ani finanční újmu, ale tyto ztráty si můžete interpretovat novým způsobem. Zaveďte si šanon fint mentálního účetnictví pro každou životní situaci a sami uvidíte: Čím víc se vycvičíte v správném uvažování, abyste se dokázali vyvarovat chyb, tím zábavnější bude občas se vědomě nějaké dopustit – jen tak pro potěšení.

2

VYSOCE ÚČINNÉ KOREKCE

Proč neexistuje perfektní setup

Sedíte v letadle z Frankfurtu do New Yorku. Co myslíte, jak dlouho z celkové doby letí stroj patřičným kurzem? V devadesáti procentech času? V osmdesáti procentech? V sedmdesáti procentech? Správná odpověď zní: Nikdy. Pokud sedíte u okýnka a bloumáte pohledem po okraji křídla, můžete pozorovat neklidný pohyb křidélek – jsou tam k tomu, aby soustavně korigovala kurz. Tisíckrát za sekundu přepočítává autopilot odchylku aktuálního stavu od žádoucího a odesílá opravné příkazy pohyblivým částem.

Často mám potěšení létat malými letadly bez autopilota a pak musím tyto drobné korekce provádět vlastnoručně. Jakmile nechám knipl třeba jen na vteřinu odpočinout, stroj začne uhýbat mimo kurz. Znáte to z řízení auta: Ani na úplně přímočaré dálnici nemůžete pustit volant, protože byste vybočili z jízdního pruhu a riskovali nehodu.

Podobně jako v letadle nebo automobilu to funguje také v lidském životě. Samozřejmě by se nám zamlouvalo víc, kdyby ubíhal jinak – plánovatelně, předvídatelně, bez výkyvů. Pak by stačilo soustředit se pouze na optimální výchozí stav – náležitý „setup“. Na počátku bychom si všechno dokonale nastavili – vzdělání, kariéru, milostný a rodinný život – a do cíle později dorazili v souladu s tím, co jsme si předsevzali. Jenže sami víte, že takhle to bohužel nechodí. V životě nás provázejí stálé turbulence, každou chvíli se do nás nečekaně opře boční vítr, musíme bojovat a bránit se nepředvídatelným povětrnostním podmínkám. Přesto se chováme jako naivní sváteční piloti: přeceňujeme roli setupu a systematicky podceňujeme úlohu korekcí.

Z pozice člověka, který se jako koníčku věnuje létání, jsem si vštípil poučku: Na startu tolik nesejde, ale zásadní je schopnost korigovat let, jen co se ocitnete ve vzduchu. Příroda to ví už miliardy let. Při buněčném dělení opakovaně dochází k chybám v rozdělování genetického materiálu. Všechny buňky obsahují molekuly, které nerovnoměrnosti dodatečně korigují. Bez takzvané opravy DNA bychom zemřeli na rakovinu už několik hodin po početí. Stejným principem se řídí náš imunitní systém. Nepracuje podle žádného mistrovského plánu, protože hrozby se nedají nepředvídat. Ošklivé viry a bakterie neustále mutují, takže obranu zajišťují pouze neustálé korekce.

Až tedy zase někdy uslyšíte, že se rozpadlo údajně skvělé manželství dvou lidí, kteří se k sobě dokonalé hodili, nemělo by vás to nijak zvlášť překvapit. Jde o jasný případ přeceňování role setupu. Vlastně by mělo být jasné nám všem, kteří jsme prožili aspoň pět minut v partnerském vztahu, že bez věčného vylaďování a jemného napravování se prostě neobejdeme. O každé partnerství je nezbytné nepřetržitě pečovat. Za nejčastější nedorozumění, se kterým se setkávám, bych označil představu, že kvalitní život je stav. Omyl! Dobrého života lze dosáhnout jedině nepřetržitou kalibrací.

Proč je nám tak nepříjemné věci opravovat a revidovat? Protože každou malou korekci bereme jako chybu v plánování. Hned si říkáme, že jsme očividně nedokázali uskutečnit, co jsme chtěli. Cítíme se trapně a připadá nám, že jsme selhali. Přitom pravda zní: Žádný záměr víceméně nikdy nevyjde stoprocentně, a jestli se někdy přece jen něco podařilo realizovat bez korigování, šlo o čirou náhodu. Americký generál Dwight Eisenhower, pozdější prezident USA, pravil: „Plány jsou ničím. Plánování je vším.“ Není podstatné utvořit si pevný plán, ale důležité je průběžně plánovat stále dál – a s tím nesmíme přestat. Eisenhower věděl, že nejpozději ve chvíli, kdy se jeho jednotky střetnou s nepřátelským vojskem, bude jakýkoli původní plán už zastaralý.

Ústavy jednotlivých států zakotvují základní právní principy, z nichž vycházejí všechny ostatní zákony. Tudíž by měly být nadčasové. Přesto je nezbytné korigovat i ústavy. Ústava Spojených států amerických z roku 1787 byla doposud revidována sedmadvacetkrát. Federální ústava Švýcarské konfederace se musela od prvního návrhu v roce 1848 podrobit dvěma kompletním revizím a desítkám dílčích revizí. Základní zákon Spolkové republiky Německo, obdoba ústavy, z roku 1949 byl prozatím změněn šedesátkrát. Na tom není nic potupného – naopak jde o nanejvýš rozumný přístup. Schopnost přistoupit k úpravám je dokonce základem každé fungující demokracie. Primární přitom není volba správného muže či ženy (neboli správný „setup“), ale je třeba mít mechanismus na sesazení špatného muže nebo ženy bez krveprolití. Demokracie má nápravný mechanismus zabudovaný v sobě – jako jediná ze všech forem vlády.

V jiných oblastech však bohužel jsme k úpravám méně ochotní. Například školský systém je většinou zaměřený právě na setup: získávání obšírných znalostí a diplomů sugeruje, že v životě jde hlavně o to, aby člověk absolvoval školu s nejlepšími výsledky a získal pokud možno ideální podmínky pro zahájení určité profese. Jenže spojitost diplomů s pracovními úspěchy evidentně stále slábne. Souběžně se ukazuje, že čím dál významnější je schopnost upravovat kurz – ovšem tu si ve škole téměř nikdo neosvojí.

Totéž lze pozorovat v osobnostním rozvoji. Jistě znáte přinejmenším jednoho člověka, kterého byste mohli označit za zralého a moudrého. Jenže čím podle vás dotyčný k moudrosti dospěl? Myslíte, že vzešla z jeho „nastavení“ v podobě dokonalého zázemí, vzorné rodiny a prvotřídní výchovy? Nebo to způsobily spíš korekce, tedy že na sobě soustavně pracoval, potýkal se s vlastními chybami i nedostatky a v průběhu života se jich zbavoval?

Sečteno a podtrženo: Korekce jsou nezbytné a musíme se zbavit předsudků vůči nim. Lidé, kteří včas provádějí úpravy, mají výhodu oproti těm, kteří si dlouhodobě vytvářejí dokonalý setup a marně doufají, že jim plán vyjde. Neexistuje ideální vzdělání. Neexistuje jediný možný cíl v životě. Taky neexistuje bezchybná podnikatelská strategie, optimální akciové portfolio a konkrétní nejvhodnější zaměstnání. To všechno jsou mýty.

Správně se to dělá takhle: Člověk začne podle nějakého nastavení a pak ho průběžně upravuje. Čím komplikovanější je svět, tím bezvýznamnější úlohu hraje vaše osobní východisko. Proto se nezaměřujte na perfektní plány – v pracovní sféře ani v soukromí. Místo toho se cvičte v umění nápravy a neustále revidujte všechno, co nefunguje – rychle a bez výčitek svědomí. Není náhoda, že píšu tyto řádky v aktuální verzi Wordu. Verze 1.0 už se dávno neprodává.

3

ZAPŘISÁHLÝ POSTOJ

Neflexibilita jako strategie

Roku 1519 dorazil španělský dobyvatel Hernán Cortés z Kuby na mexické pobřeží. Bez okolků prohlásil Mexiko za španělskou kolonii a sebe za jeho guvernéra. Potom dal potopit trupy lodí své výpravy a tím zcela znemožnil sobě i svým vojákům plavbu zpět.

Z ekonomického hlediska nedává Cortésovo rozhodnutí smysl. Proč předem vylučovat návrat? Proč se vzdávat alternativy? Jedna z nejdůležitějších zásad podnikání přece zní: Čím více možností, tím lépe. Co tedy vedlo Cortése k tomu, aby se vzdal svobodné volby?

Dvakrát až třikrát ročně se setkávám s generálním ředitelem jistého globálního koncernu při obligátní obchodní večeři. Už léta je mi nápadné, že se vždycky zřekne dezertu. Donedávna mi připadalo nelogické a příliš střídmé nedopřát si sladkou tečku naprosto nikdy. Proč to vylučovat principiálně? Proč se nerozhodovat podle toho, jak to zrovna vyhovuje? Proč nepřihlédnout k aktuální tělesné hmotnosti, vydatnosti hlavního chodu nebo momentální chuti dát si lákavý zákusek?

Zásadně odmítat dezerty působí jako méně dramatické rozhodnutí než si odříznout zpáteční cestu do vlasti. Na první pohled se ovšem obě předsevzetí zdají zbytečná.

Jedním z nejvýznamnějších teoretiků managementu byl Clayton Christensen, profesor Harvardovy univerzity, který proslul svým světovým bestsellerem The Innovator’s Dilemma (Dilema inovátora). Přesvědčený mormon se v životě nikdy nezpronevěří tomu, k čemu se zapřisáhl. Pokud vám tento dosti knižní výraz – s významem závazně (přísahou) se k něčemu zařeknout a slib nikdy neporušit – připadá příliš archaický, můžete to nazývat „absolutním odhodláním“. Osobně jsem však zastáncem dávnějšího vyjádření, jelikož pojem „odhodlání“ se používá inflačně a nezřídka pokrytecky („We are commited to improving the state of the world“ – Jsme odhodlaní zlepšit stav světa), a také proto, že přísahu může složit pouze jedinec, nikoli organizace.

Zamlada Clayton Christensen pozoroval, že mnozí manažeři obětují první část života výhradně své kariéře, aby se v jeho druhé polovině, kdy už dosáhnou finanční nezávislosti, mohli plně věnovat rodině. Hloupé ovšem je, že mezitím se jejich vztahy často rozpadly nebo se rodinní příslušníci už dávno osamostatnili. Proto se Christensen obrátil k Bohu a zapřisáhl se, že o víkendech nebude pracovat a každý všední den se vrátí domů včas, aby povečeřel se svou rodinou. Z toho pak plynulo, že někdy jezdil do práce už ve tři ráno.

Když jsem se o tom doslechl, připadalo mi jednání Claytona Christensena iracionální, úporné a neekonomické. Proč se uchylovat k takové nepružnosti? Proč se nerozhodovat podle momentální situace? Občas člověku prostě nezbývá než pracovat o víkendu a pak si to vynahradit třeba volným pondělkem a úterkem. Flexibilita je přece výhodná, obzvlášť v současnosti, kdy všechno musí dobře šlapat.

Dnes se na to dívám jinak. Flexibilita v důležitých záležitostech není přínosná – naopak představuje past. U všech tří výše zmíněných mužů – Hernána Cortése, generálního ředitele odmítajícího dezerty a Claytona Christensena – se ukazuje jistý společný rys: schopnost krajní neflexibilitou dosáhnout dlouhodobých cílů, jichž by flexibilním chováním dosáhnout nemohli. Proč je tomu tak? Ze dvou důvodů.

Zaprvé: Každý, kdo podle konkrétní situace musí činit stále nová rozhodnutí, si oslabuje vůli. Dochází u něj k takzvané decision fatigue neboli únavě z rozhodování – to je odborný termín. Mozek se unaví zkoumáním mnoha možností a nakonec se rozhodne pro nejpohodlnější alternativu – což nezřídka bývá ta nejhorší. Proto je tak užitečné k něčemu se zapřisáhnout. Jakmile si jednou něco slíbíte, nemusíte znovu a znovu zvažovat klady nebo zápory variant, které se vám naskýtají. K rozhodnutí jste dospěli už dřív a nemusíte se energeticky vyčerpávat dalším přemítáním.

Druhý důvod, proč je neflexibilita velmi cenná, souvisí s osobní reputací. Důslednou neústupností v určitých záležitostech signalizujete, jaký je váš postoj a v čem s vámi nikdo nic nezmůže. Působíte suverénně a dáváte najevo, že jste do jisté míry nezranitelní. Tento účinek se stal principem vzájemného zastrašování ve studené válce. Spojené státy americké stejně jako Sovětský svaz věděly, že protivník v případě jaderného útoku okamžitě odpoví odvetou. V tom směru nikdo nemusel nic řešit, nenabízel se žádný prostor pro různé situační rozvahy. Rozhodnutí „zmáčknout, anebo nezmáčknout červené tlačítko“ padlo už předem. Stisknout ho jako první zkrátka nepřicházelo v úvahu.

To, co platí o státech, se vztahuje i na vás. Pokud si něco odpřisáhnete a svoje sliby budete důsledně dodržovat, časem vás lidé přestanou přesvědčovat a nechají vás na pokoji. Proslulý investor Warren Buffett například ze zásady odmítá jakékoli dodatečné vyjednávání. Kdo mu chce prodat svou firmu, musí to zvládnout napoprvé. Má přesně jeden výstřel. Může předložit pouze jediný návrh. Buffett potom buď koupí jeho společnost za navrženou cenu, nebo odmítne. Jestliže se mu zdá firma příliš drahá, už ani není třeba zkoušet to znovu a vyrukovat s nižší částkou. Ne je prostě ne a nic se na tom už nezmění, to ví každý. Warren Buffett si tím vydobyl pověst neflexibilní osoby – a zaručil si tak, že nejlepší obchodní nabídku dostane hned na začátku a nebude ztrácet čas handrkováním.

Přísahy, závazky, sliby a bezpodmínečné zásady – zní to jednoduše, ale jednoduché to není. Představme si, že řídíte nákladní vůz plný dynamitu a jedete po rovné jednoproudové silnici. Z opačného směru se k vám blíží jiný náklaďák, který je také naložený dynamitem. Kdo uhne jako první? Jestli dokážete druhého řidiče přesvědčit, že vy neuhnete ani zanic a vaše odhodlání je silnější než to jeho, vyhrajete. Znamená to, že ustoupí ten druhý (pokud jedná racionálně). Kdybyste svému protějšku mohli například dokázat, že jste zamkli volant a klíček vyhodili z okna, dali byste mu tím najevo extrémně silné odhodlání. A přesně tak pevně, věrohodně a radikálně musí působit vše, k čemu se zapřisáhnete, abyste tím vysílali jasný signál.

Sečteno a podtrženo: Rozlučte se s kultem flexibility. V jejím důsledku jsou lidé nešťastní a unavení. Takzvaná pružnost vás nepozorovaně odvádí od vašich cílů. Upněte se na to, k čemu jste se zapřisáhli, a nepřipouštějte žádné kompromisy. Je snazší dodržovat sliby na 100 procent než na pouhých 99.

4

METODA ČERNÉ SKŘÍŇKY

Realita se nestará o vaše pocity – aneb proč se po každém průšvihu váš život zlepší

De Havilland Comet 1 byl první sériově vyráběný proudový letoun na světě určený pro osobní dopravu. V letech 1953 a 1954 ovšem došlo k řadě záhadných nehod těchto britských strojů, neboť se rozlamovaly ve vzduchu. Jedno letadlo se zřítilo krátce po startu z letiště v Kalkatě. Další se roztrhlo při přeletu nad ostrovem Elba. A po několika týdnech jiné spadlo do moře u Neapole. V žádném z těchto tří případů nikdo z cestujících nepřežil. Poté byla celá flotila uzemněna. Zásadní příčinu nehod se však při testování nepodařilo odhalit a po určitých konstrukčních úpravách byl zákaz letu odvolán. Nicméně po opětovném uvedení do provozu došlo za pouhé dva týdny (znovu) před Neapolí ke katastrofě. To znamenalo pro Comet 1 definitivní konec.

Důkladným zkoumáním se zjistila mimo jiné závadnost čtvercových oken. Z jejich ostrých rohů se šířily drobné praskliny, které působily nebezpečnou koncentraci napětí a nakonec se celé letadlo roztříštilo. Proto dnes už pasažéři vyhlížejí z letadel pouze oválnými okýnky.

Ještě důležitější však byl jiný důsledek: vyšetřovatel podivné nehody David Warren navrhl povinně instalovat do všech linkových letadel téměř nezničitelný letový zapisovač (později nazývaný „černá skříňka“). Myšlenka se prosadila a tento vynález byl nakonec přijat. Černá skříňka nepřetržitě zaznamenává tisíce dat za sekundu – stejně jako hlasovou komunikaci pilotů v kokpitu – a tím umožňuje velmi přesnou analýzu příčin havárií.

Málokteré odvětví se zabývá chybami tak vážně jako letecký průmysl. Po zázračném přistání na řece Hudson se vyjádřil kapitán Sullenberger: „V letectví jsou k dispozici veškeré potřebné znalosti, všechna pravidla a všechny postupy, protože někdo někde havaroval.“ Díky každému zřícení je každý další let bezpečnější. Tento princip – při výzkumu lidského počínání bychom přeneseně na myšlení mohli hovořit o „metodě černé skříňky“ – představuje vynikající mentální nástroj, který lze využít v mnoha oblastech života. Autorem pojmu Black Box Thinking je Matthew Syed, který tomuto prostředku věnoval celou knihu.

Lidé však mají přesně opačný přístup než letecký průmysl.

Představte si kupříkladu, že jste si před několika lety koupili akcie po sto eurech za kus. Nyní klesla hodnota každé z nich na žalostných deset eur. Co se vám honí hlavou? Pochopitelně doufáte, že se kurz rychle vzpamatuje, a přímo se za to modlíte. Možná proklínáte vedení akciové společnosti. Nebo sáhnete po láhvi, abyste se snáz vypořádali se vztekem. Jen málokdo akceptuje realitu a analyzuje vlastní letový zapisovač. Nezbytné by přitom bylo udělat následující dva kroky:

a) rázně přijmout fakta

b) uplatnit Black Box Thinking neboli „metodu černé skříňky“

Proberme si to po pořádku.

Váš bankovní účet je v minusu – prostě je to tak a vůbec nesejde na tom, jak si kvůli tomu připadáte. Nasupený e-mail šéfovi jste odeslali – a nezáleží na tom, kolik skleniček vína vypijete, abyste si svůj mírný výbuch hněvu vnitřně ospravedlnili. I kdyby ve vás zhoubně bujel, vaše zbožné přání na stavu věcí nic nezmění.

Psycholog Paul Dolan z London School of Economics vystihl, jak se lidé, kteří přibírají na váze, postupně stále víc zaměřují na činnosti, při nichž hmotnost nehraje tak významnou roli – například se soustředí na práci. Proč? Protože přesouvat pozornost je snazší než zhubnout. Jenže fakta jsou fakta a je jim úplně jedno, na co se zaměřujete a jaké máte zájmy nebo motivaci. Světu je fuk, co si o něm myslíte a jak se v něm cítíte. Přestaňte s podobnými zastíracími taktikami.

„Vzít sebeklamu pevnou půdu pod nohama je bezpodmínečným předpokladem, abyste mohli dosáhnout spolehlivého a trvalého štěstí,“ napsal Bertrand Russell. To je ovšem přehnané, protože nic jako spolehlivé a trvalé štěstí neexistuje. Nicméně má Russell pravdu v tom, že sebeklam neladí s dobrým životem. Přijímat realitu, která se vám zamlouvá, je snadné. Musíte ji však akceptovat i tehdy, pokud se vám nelíbí – a obzvlášť tehdy, pokud se vám nelíbí. Russell hned uvádí příklad:

„Soustavně neúspěšný dramatik by měl klidně vzít v úvahu možnost, že jeho hry nestojí za nic.“ Možná nepíšete divadelní hry, ale určitě vás napadne řada příkladů z vašeho života. Třeba jednoduše nemáte talent na cizí jazyky? Třeba nemáte schopnosti, bez nichž se schopný manažer neobejde? Třeba od přírody nemáte atletickou postavu? Měli byste to uvážit – a stejně tak i patřičné závěry, které z toho vyplývají.

Jak se to dělá, aby člověk se vší rozhodností akceptoval nedostatky, porážky a pády? Když se s tím pokoušíme vypořádat sami, nedaří se nám to snadno. Jiné lidi většinou vidíme mnohem zřetelněji než sebe. Proto býváme tak často zklamaní ostatními, ale ze sebe jsme rozčarovaní jen zřídkakdy. Nejlepší vyhlídky se vám rýsují, pokud se můžete spolehnout na životního partnera nebo přítele, který vám naservíruje holou pravdu. Dokonce i tehdy se váš mozek ještě vynasnaží přikrášlovat skutečnosti, jež vám nevyhovují. Ale časem se naučíte brát úsudek svých blízkých vážně.

Jak jsem zdůraznil, kromě výše uvedeného radikálního přijetí faktů potřebujete zapojit Black Box Thinking neboli „metodu černé skříňky“. Vyrobte si vlastní zapisovač. V okamžiku, kdy chcete učinit důležité rozhodnutí, si poznamenejte všechno, co se vám v té souvislosti právě honí hlavou – domněnky, myšlenkové pochody, důsledky. Jestliže se pak ukáže, že jste při životním rozhodnutí dospěli k nesprávnému úsudku, nahlédněte do své černé skříňky (nemusí být odolná proti pádu, stačí zápisník nebo notebook) a přesně si analyzujte, jaké vaše úvahy vedly k omylu. Tak snadné to je. Kdykoli pochopíte, proč jste něco zvrtali, váš život se zlepší. A pokud si nedokážete vysvětlit, v čem jste chybovali, nechápete svět ani sami sebe. Jinými slovy: Pokud si nedokážete vysvětlit, z jakého důvodu vás potkal průšvih, čeká vás další malér. Takže úporné analyzování se vyplácí.

Mimochodem: „Metoda černé skříňky“ funguje nejen v soukromém životě, ale i v podnikání. V každém byznysu by měla představovat standardní postup.

Rázné přijetí faktů a metoda černé skříňky ovšem samy o sobě nestačí. Následně je nezbytné odhalené příčiny chyb vyloučit do budoucna. Charlie Munger, obchodní partner Warrena Buffeta, k tomu podotýká: „Jestliže se s problémem nepoperete a místo toho vyčkáváte, až se stane neřešitelným, pak jste takoví pitomci, že jste si ten problém do jisté míry zasloužili.“ Nečekejte, až vás důsledky naplno zasáhnou. „Pokud se vy nevypořádáte s realitou, vypořádá se realita s vámi,“ varoval spisovatel Alex Haley.

Sečteno a podtrženo: Přijímejte realitu – a přijímejte ji radikálně. Uvědomujte se přesně ty aspekty, které se vám nezamlouvají. Dělejte to, i když vám to v danou chvíli může přijít zatěžko. V budoucnu se za to dočkáte odměny. Život není jednoduchý. I v rámci dobrého života se budete muset vyrovnávat s hromadou neúspěchů. Je v pořádku, když člověk sem tam zakopne a natluče si. Důležité je poučit se – odhalit příčiny pádu a potom je eliminovat. Problémy nejsou jako skvělá vína z Bordeaux: dlouhodobým skladováním se nezlepší.

5

KONTRAPRODUKTIVNOST

Proč leccos čas nešetří, a naopak ukrádá

Automobil. Není sporu o tom, že ve srovnání s pěší chůzí nebo cestováním koňským spřežením přinesl kvantový skok v efektivitě. Místo abyste rázovali přes hory a doly tempem šesti kilometrů za hodinu nebo se cestou necestou trmáceli povozem tempem patnácti kilometrů za hodinu, můžete dnes v pohodě po (německé) dálnici svištět rychlostí 160 km/hod. Navíc zcela bez námahy. I když víme, že někdy vznikají dopravní zácpy: Co myslíte, jaká je efektivní hodnota rychlosti, které podle vás v průměru dosahuje vaše auto? Poznamenejte si svůj odhad na okraj této stránky, než budete číst dál.

Jak jste dospěli k tomuto výpočtu? Počet kilometrů ujetých za rok jste vydělili přibližnou dobou, kterou ročně trávíte za volantem svého vozu. Což je mimochodem údaj, který vám poskytne každý palubní počítač. U mého Rover Discovery činí přibližně 50 km/hod. Jenže tento výpočet je nesprávný. Musíte totiž vzít v úvahu také: a) čas, který je třeba odpracovat, abyste měli finance na pořízení auta; b) čas, který je třeba odpracovat, abyste mohli zaplatit pojištění, údržbu, benzin a pokuty; c) čas dojíždění, které musíte věnovat, abyste si mohli odpracovat body a) a b), a to včetně času stráveného v kolonách. Přesně tak postupoval katolický kněz Ivan Illich při výpočtu průměrné rychlosti automobilů v USA. A jak zní výsledek? V průměru dosahují auta v Americe rychlosti pouhých 6 km/hod – tedy rychlosti těch, kteří chodí pěšky. K tomuto výsledku ovšem dospěl v sedmdesátých letech minulého století, kdy USA měly o čtyřicet procent méně obyvatel než dnes, ale disponovaly už stejně velkou dálniční sítí. Takže v současnosti se průměrná rychlost určitě dostala výrazně pod šest kilometrů v hodině. Illich nazval tento efekt counterproductivity – můžeme použít pojem „kontraproduktivita“ či „kontraproduktivnost“. Tento termín postihuje fakt, že cosi nevhodně působí proti očekávanému výsledku, a naznačuje, že mnoho technologií na první pohled šetří čas i peníze, ale předpokládané úspory se rozplynou vniveč, jakmile se zakalkulují veškeré náklady. A ať už si volíte jakýkoli prostředek, když se potřebujete někam dopravit, v každém případě platí, že kontraproduktivnost představuje při rozhodování psychologickou past, které je lepší zdaleka se vyhýbat.

Uvažme si například, jak je to s e-mailem. Sám o sobě je geniální pomocník. Naťukáme ho raz dva, hned i odešleme – a ke všemu bezplatně! Jenže zdání klame. Na každou mailovou adresu chodí spamy, které je třeba mazat a filtrovat. Ba co hůř: přicházejí také zprávy do značné míry irelevantní, které si však člověk přesto musí přečíst, aby zjistil, jestli má nějak reagovat. To stojí obrovskou spoustu času. Pro korektnost by se měly částečně zohlednit náklady spjaté s pořízením počítače a smartfonu a čas trávený aktualizací softwaru. Na základě hrubého výpočtu vychází částka jedno euro za relevantní e-mail – což je přibližně stejný obnos jako za poslání staromódního dopisu.

Za další příklad mohou posloužit současné prezentace. Kdo se dříve chystal cosi odpřednášet, ať už na schůzi managementu nebo zákazníkům, přednesl sled připravených přesvědčivých argumentů. Vystačil si s ručně psanými poznámkami, maximálně obohacenými o pár zajímavostí promítaných projektorem. V roce 1990 se na trhu objevil PowerPoint. Do vytváření prezentací se rázem vrhly miliony manažerů, popřípadě jejich asistentů, stálo to miliony hodin, kdy se sázelo na výrazné barvy, bizarní typy písma a úžasně efektní přechody mezi jednotlivými slajdy. Čistý zisk: nula. Zčistajasna totiž používali PowerPoint všichni, a tak překvapení rychle vyprchalo. Typický efekt horečného zbrojení (viz 46. kapitolu o závodech ve zbrojení). K tomu ovšem přistupují také kontraproduktivní náklady, v tomto případě výdaje za miliony hodin promrhaných snahou naučit se software, neustálými aktualizacemi a nakonec i grafickou úpravou celé prezentace. PowerPoint je běžně považován za software, který produktivitu zvyšuje. Správně by se však měl označovat spíš za software, který produktivitu brzdí, a je tedy kontraproduktivní.

Negativní dopad v souvislosti s kontraproduktivnosti nám často může připadat netušený – biology však nepřekvapuje. Příroda zná kontraproduktivní efekt už miliony let. Paví sameček, který se snaží obstát v konkurenčním boji a v rámci jakýchsi estetických závodů ve zbrojení je obdařený stále krásnějšími a delšími péry, pocítí kontraproduktivitu nejpozději v okamžiku, kdy potká lišku. Čím delším a nádhernějším opeřením se pyšní, tím větší šanci má u samiček – jenže tím viditelnější je zároveň i pro predátory. Po miliony let se proto vytvářela rovnováha mezi sexuální přitažlivostí a nenápadností, která zajišťuje přežití. Každý další centimetr skvostného peří působí kontraproduktivně. Totéž mimochodem platí o jelením paroží nebo u ptáků o mimořádně výkonných pěvcích.

Mějte se tedy na pozoru před kontraproduktivitou. Postřehnete ji až na druhý pohled. Navykl jsem si používat pouze jeden laptop, počet aplikací v mobilu omezuji na naprosté minimum a nespěchám s výměnou fungujícího starého přístroje za novou vychytávku. Všechny ostatní technologie vypouštím – nemám televizi, rádio, herní konzole, chytré hodinky ani digitální asistentku. Takzvaná smart domácnost je pro mě hororová představa. Radši si rozsvěcuji i zhasínám všude v domě ručně, než abych používal aplikaci, kterou bych si musel nainstalovat, zapojit a průběžně aktualizovat. Ostatně můj starý dobrý vypínač navíc nelze hacknout – což je s ohledem na kontraproduktivitu další faktor, který se tímto způsobem dá předem eliminovat. Pamatujete si, jak se svého času začaly prodávat digitální fotoaparáty? Úžasné osvobození! Tedy: tak se to zdálo tenkrát. Už žádné nákupy drahých filmů, konec čekání, až je vyvolají, a konec s nelichotivými fotkami – najednou jste si mohli nacvakat desítku lepších snímků. Z toho, co všichni brali za ohromné zjednodušení, se při zpětném pohledu vyklubal jasný případ kontraproduktivity. Dnes se vám doma vrší hromada fotografií a videí, z 99 procent zbytečných, které nemáte čas vytřídit, ale všude je taháte s sebou v úložištích svých přístrojů i na cloudu, kde k nim mají přístup a mohou je zneužít i provozovatelé samotných internetových platforem. Ani nemluvě o tom, kolik času spolyká indexování a rozřazování obrázků, bez nichž se neobejdete, natož o složitém softwaru, který vyžaduje pravidelné aktualizace, případně o zdlouhavé migraci vašich souborů v případě, že si pořídíte nový počítač.

Sečteno a podtrženo: Technické vymoženosti – od nichž si většinou tolik slibujeme – často mají na kvalitu života kontraproduktivní účinek. Základní pravidlo pro dobrý život tudíž v této souvislosti zní: Ušetřme se všeho, co pro vás není opravdu přínosné. O technologiích to platí obzvlášť. Radši zapněte nejdřív mozek, než sáhnete po další hračičce.

6

NEGATIVNÍ UMĚNÍ DOBRÉHO ŽIVOTA

Když neuděláte nic špatně, dopadne to dobře

„Jsou staří piloti a jsou odvážní piloti – ale neexistují staří odvážní piloti.“ Jako pilot, pro něhož je létání koníčkem, si toto vtipné úsloví vždy čas od času připomenu. Představa, že jednou budu patřit k starým pilotům, se mi docela líbí – mnohem víc než její alternativa.

Když usedám do kokpitu svého jednomotorového stařečka (z roku 1975), nechystám se podniknout nějaký velkolepý let. Vím, že se budu snažit jedině o to, abych se nezřítil. Příčiny, které mohou způsobit havárii, jsou dobře známé: létání za špatného počasí, létání bez kontroly checklistu, létání ve stavu přílišné únavy, létání bez dostatečné zásoby paliva.

Při investování sice nejde přímo o přežití, nicméně ve hře se točí spousta peněz. Investoři často zmiňují výrazy „upside“ a „downside“ (neboli „pro“ a „proti“). Přitom „upside“ zahrnuje všemožné pozitivní výsledky investice (například nadprůměrnou renditu neboli návratnost), a „downside“ naopak veškeré myslitelné negativní výsledky (například bankrot). Přeneseně pak lze tyto pojmy uplatnit v létání: před vzletem i při něm věnuji mimořádnou pozornost všemu, co se dá považovat za „downside“. Za každou cenu se snažím zabránit tomu, aby se stalo něco neblahého. Na druhou stranu o „upside“ se téměř nestarám. Jak majestátně se prostírá sníh na vrcholcích Alp, jaký typ oblačných útvarů můžu obdivovat, jak si vysoko ve vzduchu pochutnám na obloženém chlebíku – to prostě uvidím později. Až se „downside“ vypne, začne mi „upside“ fungovat sama od sebe.

Podobný princip doporučuje investor Charles Ellis všem rekreačním tenistům. Na rozdíl od tenisových profesionálů, kteří dokážou skoro každý míček umístit přesně tam, kam si přejí, amatéři, kteří se věnují tomuto sportu, neustále chybují: trefují se do sítě, posílají míčky příliš daleko či příliš vysoko nebo servírují do špatného kvadrantu. Profesionální tenis je prostě něco úplně jiného než ten rekreační: profesionální hráči body získávají, kdežto amatérští hráči body ztrácejí. Jestliže tedy hrajete s amatérem, jednoduše se soustřeďte na to, abyste nedělali chyby; hrajte konzervativně a udržujte míček co nejdéle ve hře. Váš protivník konzervativní hru nezvolí záměrně, a proto se dopustí většího počtu chyb než vy. V rekreačním tenisu se zápasy nevyhrávají, ale prohrávají.

Zaměřovat se na „downside“ místo na „upside“ představuje cenný mentální nástroj. Řekové a Římané ve starověku a středověcí myslitelé měli dokonce pro tento přístup pojmenování: užívali pojem negativní teologie, související s cestou odpírání, vypouštění a redukování. Konkrétně: Nelze postihnout, co Bůh je – lze jen popsat, co Bůh není. Převedeno na téma, kterým se v této knize zabýváme: Nemůžeme určit, co zaručí dobrý život. Můžeme jen říct, co dobrému životu zabrání – a to s jistotou.

Skutečně je to tak, že již 2500 let se filozofové, teologové, lékaři, sociologové, ekonomové, psychologové, odborníci na výzkum mozku a reklamní specialisté snaží zjistit, co přináší lidem štěstí. Souhrn získaných poznatků působí žalostně. Důležité jsou sociální kontakty. Je prospěšné mít pro co žít. Sex není na závadu, stejně jako neškodí etické jednání. No dobrá, ale na to bychom snad přišli i sami, viďte? Těžko dospět k nepřesnějším výsledkům. Pokud jde o konkrétní faktory, které působí pocit štěstí – „upside“ štěstí –, nadále tápeme ve tmě. Když si však naproti tomu položíme otázku, co zásadně ovlivňuje naše štěstí nebo ohrožuje dobrý život, faktory známe naprosto přesně: alkohol, drogy, chronický stres, hluk, dlouhé dojíždění do zaměstnání, nenáviděná práce, nezaměstnanost, rozpad manželství, pitomě nadsazená osobní očekávání, chudoba, dluhy a finanční závislost, samota, kontakty s lamentujícími lidmi, závislost na ocenění zvnějšku, neustálý sklon porovnávat se s ostatními, obětavost, nevraživost k sobě, chronický nedostatek spánku, deprese, nervozita, hněv a závist. K tomu ani není zapotřebí vědeckého bádání. Působení těchto činitelů můžete pozorovat sami – u sebe, u přátel, u sousedů.

„Downside“ je vždycky konkrétnější než „upside“. „Downside“ je jako žula – tvrdá, hmatatelná, reálná. Naopak „upside“ je jako vzduch.

Snažte se tudíž ve svém životě „downside“ systematicky eliminovat – pak budete mít reálnou šanci na dobrý život. Samozřejmě může kdykoli udeřit osud: meteorit vám rozdrtí dům, vypukne válka, vaše dítě onemocní, společnost zkrachuje. Ale osud je kategorie, kterou nemůžete definovat ani ovlivnit, takže na tyhle věci nemyslete.

Ve výše uvedeném seznamu zřejmě některé kategorie postrádáte: ochrnutí, tělesné postižení, rozvod. Bezpočet studií ukázal, že účinek těchto ran osudu vyprchává rychleji, než bychom si mysleli. Paraplegici se v prvních měsících po nehodě soustředí výhradně na svůj fyzický stav. Pochopitelně. A samozřejmě jsou nešťastní. Ale už po několika měsících se jejich rozpoložení normalizuje. Zanedlouho se opět začnou zabývat běžnými každodenními záležitostmi a hendikep ustupuje do pozadí. Stejné je to s rozvody, po několika letech lidé opustí slzavé údolí. Zato si nikdo nezvykne na alkoholismus, drogy, chronický stres, hluk, dlouhé dojíždění do práce a tak dále – neboli na všechny ty potíže z výše uvedeného soupisu. S těmito faktory se prostě nemůžeme vypořádat a odškrtnout si je; stále nás provázejí a znemožňují dobrý život.

Dlouhodobě úspěšní investoři jako Warren Buffett a Charlie Munger pracují s duševními postoji, mentálními triky a intelektuálními nástroji, které se dají skvěle aplikovat na život. Co je ze všeho nejdůležitější: eliminovat „downside“. Při svých investicích Buffett a Munger dbají především na to, čeho se lze vyvarovat – neboli sledují to, čím se nehodlají zaobírat –, a teprve pak se zaměřují na „upside“. Jak to vyjádřil Buffett:

„V podnikání jsme se neučili složité problémy řešit. Učili jsme se jim předcházet.“ K tomu člověk nemusí být zvlášť inteligentní, aby nechtěl čelit potížím. A ještě doplňme slova Buffettova obchodního partnera Charlieho Mungera: „Je pozoruhodné, že lidé jako my dosahují dlouhodobého úspěchu tím, že se snaží nebýt hloupí, místo aby se pokoušeli být skvělí.“

Sečteno a podtrženo: Valnou měrou spočívá dobrý život v tom, že se vyhýbáme pitomostem, bláhovostem a módním trendům – namísto toho, abychom usilovali o dokonalé štěstí. Váš život obohatí nikoli to, co si do něj přidáte, ale to, co z něj vyloučíte. Aneb jak svého času pravil brilantní Charlie Munger s notnou dávkou vtipnosti: „Hlavně chci vědět, kde umřu – abych to místo nikdy nenavštívil.“

7

OVARIÁLNÍ LOTERIE

Proč jste si svůj úspěch nezasloužili

Štěstí člověk může mít, k úspěchu se musí dopracovat – tak zní běžný názor. Zkuste trochu bilancovat a zeptejte se sami sebe: Jak úspěšní jste ve svém dosavadním životě? Ohodnoťte se na stupnici od +10 (superstar) do –10 (naprostý lúzr). Odpověď si poznačte na okraj této stránky.

Doplňující otázka: Jaký podíl na své úspěšnosti byste připsali sami sobě, vlastnímu úsilí, práci, nasazení, zkrátka přímo svým výkonům? A nakolik vyplynula z náhodných záležitostí, z faktorů, na nichž jste se nepřičinili? Zaznamenejte si i tyto dva procentní údaje. Odhaduji, že asi 60 procent jste přisoudili osobnímu přínosu a 40 procent náhodě – alespoň takovou odpověď dostávám od většiny lidí.

Nyní se můžete odhodlat k malému myšlenkovému experimentu, který jsem si vypůjčil od Warrena Buffetta: Představte si jednovaječná dvojčata v matčině lůně, jež jsou stejně inteligentní a stejně vitální. Najednou přiletí víla a řekne jim: „Jeden z vás bude vyrůstat v USA, kdežto druhý v Bangladéši. Ten, který se narodí v Bangladéši, nebude muset platit daně.“ Kolika procent ze svého budoucího příjmu byste se odhodlali vzdát, abyste se stali tím z dvojčat, které se narodí v USA?“ Buffett v této souvislosti hovoří o „ovariální loterii“, jíž míní „loterii zárodečných buněk“. Přitom Spojené státy si můžete samozřejmě nahradit Německem, Švýcarskem nebo jinou vyspělou zemí. Jak byste odpověděli?

Většina lidí, kterým tuto otázku položím, uvede přibližně osmdesát procent. Shodně bych odpověděl i sám. To znamená, že jsme ochotni „obětovat“ extrémně vysokou část svých příjmů, jen abychom mohli vyrůstat v zemi, kterou si vyvolíme. Pokud tedy pro nás má prvotřídní původ takovou finanční hodnotu, jasně to prokazuje, jak výrazný vliv má na naši úspěšnost.

„Loterie zárodečných buněk“ se neomezuje pouze na zemi, ze které pocházíte. Narodili jste se nejenom v konkrétní zemi, ale zároveň také v místě s určitým poštovním směrovacím číslem a přesně danou rodinou. O nic z toho jste se nijak nezasloužili. Vybavili vás hodnotami, postoji a zásadami, které pro vás dnes znamenají přínos nebo překážku, a to také nebyla vaše volba. Začlenili jste se do školního systému a získali učitele, které jste si sami nemohli vybírat. Přečkali jste jakési nemoci, osud vám uštědřil nějaké rány (nebo vás jich ušetřil), aniž jste za to mohli. Vklouzli jste do řady rolí a činili jistá rozhodnutí – podle jakých kritérií? Možná jste si přečetli knihu, která vám změnila život – ale jak vlastně jste se k ní dostali? Potkali jste někoho, kdo vám otvíral dveře k osobám, bez nichž byste nyní nebyli tam, kde jste – a komu vděčíte za tyto známosti?

I v případě, že si třeba naříkáte na svůj osud, musíte uznat, že máte obrovské štěstí. Ze všech lidí, kteří kdy obývali Zemi, je dnes naživu pouhých šest procent. Jinými slovy: V současnosti je naživu pouhých šest procent všech lidí, kteří přišli na svět za posledních 300 000 let, kdy na naší planetě žije druh Homo sapiens. Stejně dobře jste se mohli narodit v docela jiné době – pravděpodobnost činí 94 procent. Představte si sami sebe jako otroka v Římské říši, jako gejšu za dynastie Ming, jako nosiče vody ve starověkém Egyptě: Kolik vašich vrozených schopností by se v takovém prostředí skutečně uplatnilo?

S manželkou máme dvojčata – dvojvaječná. První chlapec, o čtyřicet sekund starší, je plavovlasý a má modré oči; druhorozený je černovlasý a má tmavé oči. Přestože děláme všechno pro to, abychom je oba vychovávali stejně, povahově se naprosto liší. Jeden je vždycky dobře naložený a k ostatním přistupuje s otevřeným srdcem. Ten druhý to s lidmi tolik neumí, ale zato má nevídaně šikovné ručičky. Takoví jsou od narození. Náhoda zkombinovala geny mé ženy s mými a vytvořila dva nové lidi. Obdobně jsou vaše geny náhodnou kombinací genů vašich rodičů, kteří zas přišli na svět jako náhodná směsice genů vašich prarodičů – a tak dále. V době Ludvíka XIV. řečeného Král Slunce žily přibližně čtyři tisíce lidí, jejichž biologickými potomky v náhodné směsici jste dnes vy. Vzpomeňte si na to při příští návštěvě Versailles.

Za to, čím jste, vděčíte svým genům – a prostředí, v němž se uplatnil váš genetický plán. Také vaše inteligence je značnou měrou předurčena geneticky. Stejně tak je i dáno, zda jste introverti nebo extraverti, rázní nebo bázliví, spolehliví nebo ledabylí. Jestli se domníváte, že jste si zasloužili úspěch tvrdou prací, přepínáním při nočních směnách a soustavným tahem na branku, je třeba říct, že se sice nemýlíte, nicméně za svou odhodlanost, na kterou jste náležitě pyšní, vděčíte rovněž souhře a vzájemnému ovlivňování svých genů a prostředí, v němž žijete.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Umění dobře žít.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.