Emma Riedová

SUĎTE SPRAVEDLIVĚ

Případy mistra Petra

Suďte spravedlivě

Copyright © Emma Riedová, 2022

ISBN 978-80-242-8234-3

Mé rodině. Za všechnu trpělivost.

„… a mistr Petr, notář náš, jehož vzdělanost, věrnost a čestnost mravů hodnou uznání tímto dosvědčujeme…“

Václav II., z Boží milosti král český

dne 18. září 1299 v Nižboru

Našeptávač

Září léta Páně 1300

Náhodou jsem tam zrovna stál s dvoukolákem, když se to všecko semlelo. Hergot, vlastně jsem tu rvačku zmerčil ještě dřív, než vůbec začala! Zahlídl jsem ji totiž v očích toho kluka. Matěje. Znám ho od vidění, je to tovaryš tesaře Tomáše. Já poznám, když se někdo chystá zaútočit, ne nadarmo jsem strávil svý nejlepší léta jako voják tu i onde, poznám to v jeho ksichtu a ve svalech, ale hlavně na očích. Věděl jsem teda hnedka, že se do něj pustí, do Franclina, toho Loseliova poskoka. Mladej Matěj ho začal mlátit hlava nehlava. Matěj není žádnej čahoun, ještě ani nedorostl chlapský vejšky, ale jako tesařskej tovaryš má už teď pořádný ramena a sílu v pažích.

„Lháři!“ řval na Franclina a nikdo kolem nechápal, proč ho najednou chytl rapl a zaútočil. Nikdo nechápal, kvůli čemu tak řve na Loseliova hubenýho sluhu.

Nikdo kromě mě.

Já jsem to věděl, protože se mě to taky krapet týká. Ale o tom vám povím až pozdějc. Teď chci mluvit o tý rvačce. Ze začátku měl Matěj navrch, protože Franclina překvapil – vrhl se na něj, povalil ho a začal ho mydlit. Pak se ale Franclinovi přihnal na pomoc takovej poďobanej pořízek, co se stará Loseliovi o koně, a skočil Matějovi rovnou na záda. A dva jsou holt víc než jeden. Kór když je pak přišel od sebe odtrhávat i biřic dohlížející na trhy na Velkým rynku neboli Starým tržišti, jak mu některý říkaj. Všichni do jednoho měli ksichty samou podlitinu a plivali krev.

„Rušení míru při trzích! To je těžký zločin, mladíku!“ hulákal biřic na Matěje, až se kluk celej skrčil strachy. Ale z drábova hlasu jsem poznal, že to je křik jen tak naoko, aby kluka vystrašil. A že ho za to nedá ani do klády. To by taky biřic celej den nedělal nic jinýho. Kluci jsou kluci a prostě se rvou. Ani nože přece neměli. Zpohlavkoval je a poslal pryč.

A vy asi chcete vědět, proč se prali, že jo?

Inu, prali se za svý pány. Tovaryš Matěj za tesaře Tomáše, řečenýho Kadaňský, a sluha Franclin a ten poďobanec, nejspíš taky nějakej Němec, za kupce Pavla Loselia. To jejich páni jsou ve sporu, to tesař Tomáš a obchodník Pavel jsou nepřátelé. A právě Pavla Loselia ve skutečnosti myslel Matěj tím lhářem, ne Franclina, tím jsem si jistej.

Někdo by třeba řekl: Co je sluhovi po sporu jeho pána? A já říkám: Pán ti dává střechu nad hlavou a ochranu, a když je pán pokořenej, je to i sluhovo pokoření, protože sluha patří do pánova domu. Smějou-li se tvýmu pánovi, smějou se i tobě. A když se teda s někým poškorpí pán domu, celej jeho dům až do poslední děvečky stojí za ním a nenávidí jeho nepřítele. Tak to má být.

Pral bych se i já, Vítek, za svýho pána, za slovutnýho mistra Petra, městskýho písaře a veřejnýho notáře pražskýho?

Ne, nepral. Mám ho rád a neznám spravedlivějšího pána, než je mistr Petr, ale nepral bych se kvůli němu. To by totiž mistr Petr nikdy neschvaloval, proto! To nejsou jeho způsoby. Ale bojoval bych za něj, to zas jo! Kdyby byly jeho majetek nebo život ohrožený, bránil bych ho s mečem v ruce, jak bych uměl. Kdyby třeba vkročilo do Měst pražskejch nepřátelský vojsko a raubíři přepadli jeho dům, to bych ho bránil, to jo…

Roztlačil jsem dvoukolák s poraženým podsvinčetem, pytlem mouky a dřívím na otop, pro který poslala na trh naše hospodyně mě, protože je to pro ni všecko moc těžký, a zamířil k notářovu domu.

Ještě jsem vám ale vlastně nepověděl, jak jsem do toho sváru zapletenej. A jak vůbec vím, že má chudák tesař spor s mocným Pavlem Loseliem. Tak vám to řeknu. Před časem jsem něco viděl a slyšel. Pak se to mezi tesařem Tomášem a panem Pavlem dost pokazilo a tesař pohnal Pavla Loselia k soudu. Abyste rozuměli, to není jen tak, pohnat ke čtyřem soudnejm lavicím právě Pavla Loselia! Vždyť ten chlap má stříbra jak urburéř * kutnohorskej, patří mu na Větším Městě nejmíň deset domů a každej druhej rok zasedá v městský radě! Takže Pavla Loselia urazilo už jen to, že ho tesař žaluje.

Ten jejich soud je už zítra. A všichni už teď vědí, že to tesař prohraje. I mistr Petr mi to potvrdil a on se nikdy nemejlí. Asi proto chytl Matěje rapl, má svýho mistra nejspíš rád.

Večer jsem řekl svýmu pánovi o tý rvačce na Velkým rynku. Nezajímalo ho to, to já poznám hnedka, vždyť u něj sloužím už skoro deset let. Pak o tom ale sám začal, o tesařovi a jeho soudu, zrovna když jsem u něj v mázhausu seškraboval ze zdi velkej černej flek od inkoustu. Možná se divíte, kde se tam takovej flek vzal, co? Inu, to je zas na jiný povídání…

„Stále ti cosi nedává klidu, že, Vítku?“

Měl recht. Cejtil jsem se pod psa kvůli tomu zatracenýmu soudu.

„Je to furt to samý, pane,“ přiznal jsem schlíple.

„Ten tesař?“ podivil se můj pán.

Kejvnul jsem hlavou, jako že jo, ten tesař.

Mistr Petr seděl nahrbenej nad psacím pulpitem. Velký ruce měl položený na čistým pergamenu, ale nepsal. Oteklý klouby na rukách ho v poslední době bolej čím dál víc a už v nich neudrží brk moc dlouho. A tak se mu notářský lejstra vrší kolem pulpitu a on na ně občas zlostně kouká, jako by ta nedodělaná práce mohla za jeho bolesti.

„Probírali jsme to, Vítku, nemůžeš pro něj nic udělat.“

„Hm.“ Nevěděl jsem, co na to říct.

„Chápu, že s ním máš soucit, ale obyčej je nutné ctít. Soud uvidíš alespoň jako divák. Půjdeš tam zítra se mnou.“

Poděkoval jsem mu. Myslí to dobře.

Náladu jsem ale měl mizernou.

„Jsem na tu při sám zvědav,“ povídal dál mistr. „Přece si nedám ujít soud o zakázku Pavla Loselia!“

Ano, vím, že ho to velkohubý hašteření chytrolínů na soudě baví. Mně šlo ale přece o něco docela jinýho… Sakra, já vlastně ani neumím přesně říct, o co, ale cloumá mnou vztek.

Nechal jsem mistra Petra samotnýho a zamířil na dvůr naštípat dříví.

Když jsem druhej den zrána sklízel zbytky po snídani, někdo zaklepal na dveře notářovy síně.

„Dále,“ křikl můj pán nevrle. Jeho tvář se ale rozjasnila, když vešel přísežnej Herbor Fuchs.

Herbor Fuchs je vysokej mužskej věkem okolo padesátky, kterej dost dbá o svou dobrou pověst, co vím. Hubeňour, kterej nikdy nedržel meč, ale uměl by nejspíš rychle utíkat. Šedý vlasy má krátce zastřižený, tváře bezvousý a černý obočí jak dva kartáče.

„Doufám, že jsi pro všechnu práci nezapomněl na mé pozvání na dnešní oběd, mistře Petře,“ řekl.

„Ba ne, nezapomněl, drahý Herbore, co tě nemá,“ odvětil staroušek a ztěžka se soukal zpoza stolu. „Na nic jsem se už dlouho tolik netěšil.“

„To rád slyším. Má dcera už od brzkého jitra dohlíží na přípravu jídla.“

Mistr Petr se zamyslel. „Ale nevážil jsi sem cestu teď ráno, jen abys mi své pozvání připomenul, že ne?“

„Nemýlíš se, mistře. Předpokládal jsem, že se budeš chtít také zúčastnit dnešního soudu a že bych tě na něj mohl doprovodit.“ I když má můj pán už několik let na starosti městský knihy, poslední dobou pořád víc a víc přenechával zapisování do soudních knih podpísařům, na který dohlíží, takže se na soudu už neobjevuje tak často jako dřív. Teď mu ale zasvítily oči, když přitakal panu Herborovi: „Ovšemže se tam chystám! A s potěšením si s tebou cestou pohovořím.“

„Výborně,“ usmál se pan Herbor, „bude mi ctí dorazit na zasedání soudu po boku znalce práva, jako jsi ty, mistře.“

„Nepochybuji, že i ty sám se v právu vyznáš víc než obstojně, Herbore.“

Pan Herbor skromně sklonil hlavu. Je to jen kramář, žádnej učenec jako mistr Petr. Víte, v Městech pražskejch dnes asi nežije větší znalec práva než můj pán. Přesto není můj pán, na rozdíl od pana Herbora, letos přísežným. Soudu bude teda přihlížet jen jako divák, zatímco přísežní neboli konšelé rozhodnou tesařův spor jako soudci.

Mlčky jsem svýmu pánovi pomohl do černýho řasenýho pláště s kápí a podal mu černej sametovej klobouk. Mistr Petr si nepotrpí na barvičky a cetky, chodí vždy v černý. Donesl jsem mu hůl a on se chytl mojí paže, protože jeho krok už bejvá vratkej. To ty jeho oteklý klouby.

Šli jsme ke kostelu svatýho Mikuláše, kde soud zasedá. Herbor Fuchs zpomalil svůj jinak rychlej krok, aby mu staroušek stačil. Mlčky jsem šel vedle svýho pána jako stín, takže se o mě mohl opřít, kdyby na něj přišla slabost. Vím už, že i krátká cesta přes Velkej rynek je pro jeho nohy úmorná.

„Královský rychtář Jindřich se dal slyšet, že podle něj spor skončí, sotva začne,“ povídá cestou Herbor Fuchs.

„Podle toho, co je mi známo, chybí žalobě svědci,“ na to mistr. V tu chvíli ve mně hrklo, ale nedal jsem na sobě nic znát. „Tesař Tomáš se nejspíš bude muset spokojit s přísahou.“

„Nebo s Božím soudem,“ řekl pan Herbor.

„Hm, hm,“ ošil se můj pán, „máš pravdu. Nebo s Božím soudem. Podle dávných obyčejů… I když víš asi, jak o takových důkazech smýšlím…“

„Mnozí je považují za nejpravdivější doklady Boží vůle.“

„Ovšem,“ vzdychl mistr Petr. „Ale ne vždy je názor většiny ten nejrozumnější.“

„Ty jsi s případem dobře obeznámen, mistře?“

„Vyslechl jsem půhon, jímž tesař biřicovými ústy veřejně pohnal svého odpůrce před soud,“ řekl můj pán. A po chvíli pravdivě dodal: „A rovněž zde můj sluha Vítek je do té věci proti své vůli v jistém smyslu zatažený.“

Herbor Fuchs na mě v tu chvíli koukl, jako by tam na mým místě náhle stála sama svatá Panna nebeská. Víc už se ani divit nemohl! Něco mi říká, že až v tu chvíli si všiml, že jsem živej chlap, a ne kus nábytku.

„Takže ano, něco o tom sporu vím,“ shrnul to můj pán.

„A?“ zvedl konšel obočí. „Nenapínej mě, mistře.“

„Věc se má tak, že Pavel Loselius si najal tesaře Tomáše, řečeného Kadaňský, na tesařské práce na svém novém domě na Havelském tržišti. Tesař Tomáš je ve městě nový, i když práva měšťana už má a do cechu ho již přijali. Práce na Pavlově domě byla odvedena a zaplacena. Pak ale tesař podal žalobu. V půhonu tvrdí, že krátce před dokončením prací a předáním stavby ostatním mistrům, hlavně mistru zednickému, navštívil stavbu Pavel Loselius s manželkou a několika sluhy a žádal mnohé předělat. Zcela přestavět horní patro a půdu, dokonce doplnit celý arkýř. Tesař prý Pavla Loselia upozornil, že se takové změny velice prodraží, a Pavel údajně souhlasil s novou cenou. Tesař prý vše předělal podle Pavlova přání, a Pavel mu zůstal dlužen.“

„Nepožádal o žádnou zálohu?“ divil se pan Herbor.

Staroušek se zachechtal. „Prý požádal! Ale Pavel Loselius se tehdy údajně oháněl svou obchodnickou ctí a skoro se urazil. Tesař dostal strach, že si pohněvá mocného zákazníka… Znáš to. Záloha tedy vyplacena nebyla. A nejen to – žádné záruky, úplně nahá smlouva! Přitom jde o velkou sumu peněz.“

„A tesař samozřejmě nemá nic písemně,“ nadhodil konšel pobaveně.

„Ani čárku,“ ušklíbl se mistr Petr. Pro právníka jako můj pán a protřelýho obchodníka jako pan Herbor byly tesařovy chyby šprýmem, pro todle oni prostě nemaj pochopení. Já naopak jo. Dovedu si představit, jak tesaři Tomášovi teďka je. Musí se cejtit jako hlupák.

„Absence zápisu ale nutně neznamená, že je změna smlouvy neplatná,“ řekl mistr zase vážně.

„Došlo-li k nějaké změně,“ opáčil pan Herbor. „Také si mohl tesař celou příhodu vymyslet a teď se domáhá peněz, na které nemá nárok.“

„Ano, drahý Herbore. To právě bude věcí dokazování. Pavel Loselius tvrdí, že práce tak, jak byly odvedeny, byly dohodnuty od počátku a zakázka se neměnila. Vše prý zaplatil do posledního stříbrňáku a Tomáš Kadaňský chce další náklady neoprávněně. Tesař naopak tvrdí, že Pavlův obří dům měl původně vypadat zcela jinak a že se Pavel Loselius zavázal dodatečné náklady uhradit.“

Slyšel jsem, jak se můj pán zadejchává. To je tou chůzí a plamennejma řečma, co vede, už má holt svůj věk.

Zastavil se. Nadechl se, zafuněl a narovnal se. Je docela vysokej, když se na chvíli přestane hrbit. I tak ho ale Herbor Fuchs převyšuje o hlavu.

„A kde je pravda?“ zeptal se můj pán. A zas se dal do kroku. Neptal se, aby slyšel odpověď, ale jen tak. To já znám.

„Tážeš se, jako bys pravdu znal, mistře,“ řekl pan Herbor.

„Neznám, bohužel neznám, drahý Herbore. Jen se leccos domýšlím, a domněnkami nehodlám ovlivňovat soudce.“

Herbor Fuchs se zase usmál. „Na to, o jak banální případ jde, věnuje se mu ve městě velká pozornost…“

„A divíš se, Herbore? Pavel Loselius je jeden z nejbohatších měšťanů pražských, nikoho by ani nenapadlo, že nicka jako Tomáš Kadaňský, který tu nemá žádné přátele ani příbuzné, ho bude pohánět a riskovat dobré vztahy, ztrátu pře a vysoké pokuty.“

„Je to od tesaře skutečně čiré bláznovství… Musí být buď úplný hlupák, nebo velmi odvážný lhář.“

Staroušek se na okamžik zastavil a pohlédl panu Herborovi do tváře.

„Nebo věří ve spravedlnost, Herbore. Juste iudicate, filii hominis. Suďte spravedlivě, synové člověka – to je naše provolání, není-liž pravda? Spravedlnost by měla sloužit každému, ať už je ve městě nový, nebo je všem znám, ať je chudý, nebo bohatý.“

Pan Herbor se pousmál mistrově bláhovosti.

„Ale uznej, mistře, že jen dobrá pověst ti zajistí důvěryhodnost v očích soudců. A peníze ti zase zajistí ty nejlepší advokáty,“ poučil ho. „Bez řečníka nemá v naší složité době nikdo šanci ve spleti soudního řízení uspět. A tesař Tomáš prý žádného řečníka ani nemá!“

„Někdo za něj přece musel sepsat půhon,“ nato staroušek. „To není jen tak.“

„Neví se, kdo,“ zavrtěl hlavou pan Herbor. „Nikdo nechce veřejně vystupovat na jeho obranu, aby si nepohněval Pavla Loselia. Navíc dnes opravdu není dostatek vzdělaných mužů, natož znalců práva. Někdo advokáta sežene jen stěží, někdo se spokojí s nějakým pochybným filutou. Všude potřebují právníky, notáře i obyčejné písaře, zvláště u dvora a na biskupství. A vzdělanci zkrátka chybí. Ani písařská škola Jindřicha Vlacha tomu nepomohla tolik, jak jsme kdysi čekali.“

„To mi ani nemusíš povídat,“ brblal mistr Petr. „Už několik týdnů marně sháním pomocného písaře. Ani právo by znát nemusel, jen trvám na tom, aby nedržel brk jako lžíci a uměl alespoň trochu latinsky. Ale dnešní žáci? Dnešní písaři a bakaláři? Hrůza a děs, drahý Herbore.“

Rozčilený mistr láteřil, až se po něm kolemjdoucí otáčeli, ale tím si hlavu nelámal a vztekle hromoval na celé kolo: „O životě nic netuší, ale každému na potkání vykládají svá moudra. Sotva odrostli dětským střevícům, a tělo už mají ochablé popíjením a nedostatkem pohybu. A když mají sednout k práci, zkazí drahý pergamen mizernou latinou a deseti chybami v jedné větě. A líní – líní jsou jak vši!“

Jo, tydle starouškovy stížnosti už znám nazpaměť… Znova mi přišel na mysl ten černohnědej flek na zdi našeho mázhausu. Ten, jak jsem ho včera večer seškrabával a pak ještě v noci přemalovával, aby ho nebylo vidět. A víte co? Furt prosvítá, mrcha!

„Hovořil jsi prve o svědcích, mistře,“ pokusil se pan Herbor vrátit mistra Petra k tesařovu případu.

„Ach ano, ti nešťastní svědci,“ popadl pán dech. „Každý advokát by tesaře od této soudní pře odrazoval, protože zkrátka nemá žádné svědky, které by mohl soud vyslechnout.“

„Na stavbě ale jistě bylo dost lidí, ne? Také sousedé by mohli svědčit o průběhu prací, nebo se mýlím?“

Mistrovi se zablejsklo v očích. Na tu otázku právě čekal!

„Žádný ze sousedů si prý není zcela jistý, co se kdy postavilo a jak vše probíhalo, vědí jen, že tam tesař pracoval. A popravdě nevěřím, že by někdo z nich chtěl proti Pavlovi vystoupit, vždyť pohněvat si souseda je horší než pohněvat si bratra.“

„Samozřejmě,“ usmál se pan Herbor. „S bratrem se už nikdy nemusíš vidět, zatímco soused tvým sousedem zůstane, dokud jeden z vás dům neprodá.“

„A kdo byl na stavbě ten den, kdy se prý dohodly změny?“ pokračoval můj pán. „Počítej se mnou, drahý Herbore. Podle všeho tam byl tesař Tomáš, jeho učedníci, jeho tovaryši, Pavel Loselius, Vilemína Loseliová a jejich služebnictvo. A náhodou kolem procházel a na chvíli se u staveniště zastavil tady můj sluha Vítek.“

„Pozoruhodná náhoda.“

„Tesař Tomáš bude vyslechnut jenom jako strana sporu. Pavel Loselius také. Pavlovi lidé budou přirozeně vypovídat pro svého pána, ale soudci je nejspíš ani nebudou chtít slyšet. Nejsou totiž jako svědci vhodní, neboť všichni do jednoho žijí v Pavlově domě pod jeho ochranou a mocí. A naopak Tomášovi učedníci a tovaryši nemohou být svědky, protože žijí v domě tesaře, podřízeni jemu. Zbývá tedy Vítek. Ale to je sluha, servus, takže nemůže podle práva svědčit u soudu. Nikdo tedy tesaři Tomášovi nedosvědčí ani slůvko.“

Herbor Fuchs pokejval hlavou, jako že rozumí.

„Tesařovi zbývá jedině přísaha,“ pokračoval můj pán. „A v té ho Pavel Loselius hravě předčí. Ctihodní měšťané, včetně přísežných, se přímo pohrnou, aby přísahali spolu s Pavlem, ale kdo by byl ochotný přísahat s tesařem a naštvat vlivného Pavla Loselia?“

Notář se odmlčel, protože už jsme skoro stáli před farním kostelem svatého Mikuláše. Jeho jediná hranolová věž, zakončená špičatou stříškou, je nejvyšší široko daleko, ani věže opevnění se jí nevyrovnaj. Před vchodem do kostela stála fůra lidí, ale žádnej velkej dav. Nakonec zájem měšťanů o tudle vádu asi nebude tak horkej, jak by jeden myslel z řečí pana Herbora a mistra Petra, říkal jsem si, přece jen to není žádnej mord, že jo. Mezi lidma jsem zahlídl i jednu tvář mně i mistru Petrovi obzvlášť milou, a to pěknou vdovu Kornelii, přezdívanou pro její řemeslo Rukavičkářka.

Herbor Fuchs se musel rozloučit, aby se přidal k ostatním přísežnejm.

Doprovodil jsem teda svýho pána dovnitř až k prvním lavicím. Tam usedl na jedno z předních míst, určených těm nejváženějším. První řada vpravo a vlevo ale patřila stranám sporu.

Já jsem se pak vytratil dál do lodi až za zadní kostelní lavice mezi sobě podobný – sluhy, podruhy a nádeníky.

Aby si jeden takovej soud užil, musí dobře vidět a slyšet, to je snad jasný. Ponejvíc soudce, strany, jejich řečníky a svědky. Ale hodí se mít dobrej výhled i na diváky, to je často ještě lepší podívaná než na soudce a strany sporu! Ženský se navlíkly do nejlepších šatů, ovšem mladejch holek je vidět pomálu a převažují mužští, co si zvědavě odskočili od práce nebo toho na práci nemají zas až tak moc. Soudy holt lákaj i všelijakou verbež, i když se biřici snažej takový fofrem hned vyvádět.

* * *

Můj věrný sluha Vítek zmizel kdesi hluboko v kostelní lodi. Se zájmem jsem se rozhlížel po našem úctyhodném svatostánku, oslavujícím Boha krásou kamene, dřeva a skla. Krásou vdechnutou hmotě lidskýma rukama. Na mysli mi však tanuly samé pozemské záležitosti.

Pavel Loselius, tělnatý, brunátný muž s temnýma očima, masitými rty a pečlivě zastřiženým hnědým plnovousem, se dostavil před šraňky oddělující strany sporu a soudce od běžných přihlížejících, i se svými syny a hned třemi řečníky. Jeho mimořádně půvabná manželka Vilemína usedla do druhé řady kostelních lavic mezi ostatní ctihodné paní, nejspíš aby nebyla tolik na očích. Oba jsou samozřejmě odění v drahá roucha – zlatě zdobená červeno-černá, střižená podle nové německé módy.

Tesař Tomáš Kadaňský rozčileně postává na protější straně. Působí prostě a nezáludně. Opálený, ramenatý, oblečený v jednoduchém, ale úhledném oděvu. Doprovázejí ho jen dva svalnatí mladíci, jeden by mohl být podle věku tovaryš, druhý spíše učedník. Advokáta skutečně žádného nevidím. Snad od soudu mnoho nečeká, nešťastník… Vyjde-li tesař ze sporu nezlomen na duchu, bude to pro něj alespoň cenná lekce. Spíš se ovšem obávám, že ho neúspěch uvrhne do dalších lapálií a zatrpklosti – ty, kdo se slepě hrnou do soudních pří, čekají často dluhy a nedůvěra ostatních měšťanů. Mnozí si myslí, že obstarávat si živobytí řemeslem či obchodem je jednoduché a přímočaré jako upéct chleba a prodat ho. Po celém životě stráveném v městských hradbách mohu říci tolik, že v získávání obživy řemeslem či obchodem může být i mnoho intrik, politikaření a záškodnictví. Vždy je zde totiž mnoho dalších, kteří usilují o peníze stejných zákazníků.

Městští biřici se snaží nastolit v plném kostele ticho, aby mělo zasedání soudu potřebnou důstojnost, je to však úkol téměř nadlidský. Zvony odbíjejí a královský rychtář Jindřich, mohutný muž v nejlepších letech, zkušený a vážný, konečně slyšení zahajuje – mocí Boha všemohoucího, Ježíše Krista a Matky Boží, mocí všech svatých a dále mocí královskou, mocí konšelů a mocí rychtářovou. Následně stranám vysvětluje, jak bude jednání probíhat. Obrací se přitom hlavně na vyjeveného tesaře Tomáše Kadaňského, neboť je jasné, že Pavel Loselius, který už několikrát seděl v městské radě, zná chod soudu dokonale.

Pak rychtář nechává tesaře před zraky městské obce i před tváří Boží vstoje s dlaní na Písmu svatém odříkat přísahu, že spor povede spravedlivě, řádně a bez zlých úmyslů, přičemž si Ježíše Krista, Pannu Marii a svaté bere za svědky. Tomáš Kadaňský u toho hledí nesměle do země a rozpačitě přešlapuje, k mému překvapení ho však jazyk nezradil a slova se mu v hrdle nezadrhla, jak se to prostým lidem povětšinou u soudu stává. Obvykle s následkem ztráty pře.

Poté je ze soudní knihy čten tesařův půhon, kam byl při podání žaloby zapsán.

Nato jeden z Loseliových řečníků odpoví za Pavla Loselia, dle mého názoru velmi učeně a věcně.

V kostelní lodi se mezitím zvedl čilý ruch; než však přijdou na přetřes tesařovi svědci, podaří se diváky opět ztišit. Sleduji, jak tesař srdnatě navrhuje jednoho svědka za druhým, přestože nejspíš tuší marnost svého počínání. Někdo mu to měl řádně vysvětlit, chytám se v duchu za hlavu, někdo ho měl upozornit a nepěstovat v něm zbytečné naděje! To by pak ale důvěřivý tesař stěží dotyčnému zaplatil za sepsání půhonu, že!

Jeden za druhým jsou tesařovi svědci soudem odmítáni. Přesně jak jsem předpokládal.

„Vítek,“ pronese nakonec unaveně tesař, „sluha ctihodného magistra Petra, městského písaře a veřejného notáře. Vítek kolem rozestavěného domu pana Pavla tou dobou procházel, zastavil se na kus řeči a vše, co se povídalo, vyslechl.“

„Ctihodný pan Pavel namítá, že Vítka nelze vyslechnout, neboť podle právních obyčejů našich předků nemůže sluha svědčit na soudě,“ odpoví Pavlův hlavní řečník zcela podle mého očekávání. Sbor soudců souhlasně zamručí.

Tesař vypadá zkroušeně. Pak se ale zase narovná, odkašle si a požádá o slovo.

„Tento soud se řídí právem Většího Města, jemuž se říkává i právo pražské,“ slyším jeho suchý chraplavý hlas a nestačím se podivovat. V davu to trochu zašumí – nikdo tu od tesaře nečeká nějaká právnická naučení. „Tedy odvěkým právem, kterým se řídili i naši otcové a dědové, a také právy, jež jsme získali od českých knížat a králů. Jenže zásada, že sluha nesmí svědčit na soudě je starší než naše město, pochází z práva římského. Já jsem prostý tesař a latinsky neumím. Bylo mi ale řečeno, že sluha se řekne latinsky servus.“ Hm, pozoruhodné, bylo ti řečeno, bylo ti řečeno – ale kým? Kdopak ti našeptal tahle moudra?!

Svou promluvu má zřejmě pečlivě naučenou zpaměti, odříkává ji skoro jako nějaký zpěv: „Servus však v právu římském nebyl sluhou, nýbrž otrokem. Ona právní zásada tedy zní, že otrok nesmí svědčit na soudě. Otrok. Nemyslím si, že by totéž mělo platit pro sluhu.“ Ale co si myslíš nebo nemyslíš, není věcí práva, běží mi hlavou a začínám mít na troufalého tesaře poněkud zlost. Právo se nezmění jen proto, že s ním nesouhlasíš!

„Otrok byl v oněch dobách věc, ctihodní soudci. My ale máme od Boha jiné zásady a naše životy řídí znamenitější zákony, zákony křesťanské. Sluha je podřízen svému pánu, musí ho poslouchat a ctít, ale není věcí. Měl by tedy mít možnost na soudě svědčit.“

Tomáš Kadaňský se zhluboka nadechl, jako by právě složil celý povoz kulatiny. Mimoděk jsem pohlédl do podmračené protáhlé tváře svého drahého přítele Herbora Fuchse. Tesařova slova ho zjevně zaujala, byť zřejmě stejně jako já není velkým příznivcem změn.

„Právu Většího Města pražského lépe odpovídá,“ pokračoval tesař, „že každý dospělý muž zdravé mysli může dosvědčit, co viděl a slyšel. A proto i sluha Vítek by měl mít možnost na soudě pod přísahou vypovědět, čeho byl svědkem. Zvažte to prosím, ctihodní soudci.“ Uzavřel svoji řeč a s úlevou se posadil.

Na okamžik se v chrámu rozhostilo naprosté ticho.

Po chvíli se konečně vzpamatoval královský rychtář a otázal se Pavla Loselia, zda si přeje na tesařovu řeč odpovědět. Pan Pavel a jeho advokáti k sobě kvapně sklonili hlavy a radí se, jak s novou situací naložit. Nikdo z nich zjevně nepředpokládal, že tesař zpochybní jejich oprávněnou námitku. Není divu, ani já jsem něco podobného nečekal.

Konečně vstane nejstarší z Loseliových poradců a praví: „Sluha je vždy podřízen svému pánu. Je jím živen, šacen a bydlí v jeho domě a pán ho může libovolně odměňovat i trestat. Není přípustné, aby někdo, komu může být přikázáno pod pohrůžkou trestu, co má vypovědět, směl svědčit u soudu! A už vůbec není moudré měnit naše odvěké obyčeje jen proto, že se zrovna nehodí nějakému sotva usedlému tesaři.“

Ovšem, moje řeč. Dura lex, sed lex – tvrdý zákon, přece zákon! Zákony nelze měnit podle rozmarů a chutí jen tak někoho, i kdyby to mělo zrovna v tomto jednom případě sloužit pravdě.

Podle výrazů jejich tváří se mi zdálo, že se mé úvahy nad tesařovými slovy nejspíše velmi podobají tomu, co si o věci myslí samotní přísežní. Podmračení soudci se již chystali o věci rozhodnout, když vtom k jejich nemalému překvapení Tomáš Kadaňský znovu uctivě požádal o slovo. Ten chlap se opravdu nevzdává snadno!

„Copak, ocituješ nám tu snad něco z Ulpiana?!“ vyjel na něj rychtář Jindřich netrpělivě, ale nakonec mu další odpověď na námitku protistrany neochotně odkýval.

„Služebník je opravdu podřízený svému pánu, ctihodní soudci,“ prohlásil tesař. „Proto by nemělo být sluhovi dovoleno svědčit ve sporech jeho pána. U nich by si přísežní nikdy nemohli být jistí, jestli mluví služebník sám, nebo pán jeho ústy. Zde ale stojí sluha notářův a notář Petr není stranou sporu a spor se ho nijak netýká. Toto je spor tesaře Tomáše a obchodníka Pavla. Vítek tedy může všechno vypovědět beze strachu z trestu. Nezapomínejme, že každý může být uplacen a každému může být vyhrožováno, v tom se neliší sluha od měšťana.“

Lidé namačkaní v kostelní lodi se začali vrtět a šeptat si, až musel městský biřic zjednat ticho údery jílce meče o svůj štít. Rychtář pak raději ukončil proslovy stran a vyzval přísežné, aby se poradili o všem, co bylo předneseno, než bude soud pokračovat.

„Nevím, co si mám o tom myslet,“ vyhrkl jsem rozčileně, sotva se ke mně Vítek prodral hučícím davem, aby mě doprovodil na čerstvý vzduch. „Tesař, a mluví jako doktor obojího práva!“

Blížilo se poledne. V jasném slunečním světle před kostelem se mi do žil vrátil život a ztuhlé nohy se mi podařilo rozhýbat.

„Je jasné, že mu někdo radí,“ snažil jsem se Vítkovi vyložit své výhrady. „Sepsal mu půhon a naučil ho, co má říkat, ale sám po jeho boku nevystoupí! Možná si teď myslíš, že jsem se mýlil a budeš muset svědčit…“

Tázavě jsem na něj pohlédl. Mlčky zavrtěl hlavou. Ovšem, není hloupý. On mou vrozenou prchlivost nikdy nepokouší, on ne, dobrý Vítek!

Musím přiznat, že mě promluva Tomáše Kadaňského nejen překvapila, ale také se mě zvláštním způsobem dotkla. Nejsem zvyklý se mýlit. Tesařova skrytého doktora zkrátka napadly argumenty, na které jsem ani já nepřišel… Díval jsem se na věc příliš zrakem tradice a málo zrakem novátora, to je ono!

„Je samozřejmě otázka, co na to řeknou sami soudci,“ zlehčil jsem trochu svůj omyl, ač jsem věděl, že sebe samého neoklamu, „ale tesařovy teze rozhodně nejsou prázdné…“

„Buď zdráv, mistře Petře!“ V tu chvíli k nám přikročila půvabná Kornelie Rukavičkářka, která už bohužel, ač jí není víc než pětadvacet, nosí na svých hustých temných kadeřích vdovský závoj. Při pohledu na její širokou vlídnou tvář mě zvolna začala opouštět zlost.

„Paní Kornelie, jaké potěšení! Tebe jsem tu věru nečekal. Zajímají tě soudní pře?“

„Trochu Tomáše Kadaňského znám a s jeho ženou se navštěvujeme,“ usmála se Kornelie vřele a zelené oči jí jen zářily. „Chtěla jsem tedy vidět, jak u soudu pochodí.“

„Z tvého výrazu mám dojem, že tě jednání zatím naplnilo nadějí,“ podotkl jsem.

„Nemýlíš se, mistře. Měla jsem obavy, že proti panu Pavlovi nemá šanci, ale mluvil tak učeně, že začínám doufat, že ho nepotká osud tolika mužů, kteří se dostali s panem Pavlem do křížku dříve. Opravdu mě Tomáš svou řečí překvapil.“

„Baže, mluví chytře, ale určitě to nemá ze své hlavy,“ opáčil jsem bodře. „Někdo mu tajně radí, tím jsem si jistý. A považ, paní, tento muž, tento skrytý našeptávač, byl schopný na dálku předvídat nejen první, ale rovnou i druhou námitku Pavlových řečníků a tesaře na obě řádně připravit. To jsem ještě nezažil.“

„Zdá se, že tě to trochu pozlobilo, mistře,“ nakrčila Kornelie bělostné čelo. „Vadí ti, že se tesařův poradce skrývá? Nebo snad nesouhlasíš s tím, aby tvůj sluha mohl svědčit u soudu?“

„Souhlasím nesouhlasím, tesař požaduje vykládat náš obyčej jinak než doposud. Tak ale k právu nelze přistupovat! Právo má být jako kámen, skála, na níž budujeme stavby svých životů, a kterou tudíž není radno jen tak drolit. Právě pro zachování této skály přece skláníme před zákonem hlavu i ve chvílích, kdy pro nás není výhodný.“

„Když jde o právo, mistře, vždy najdeš ta správná slova a neučený člověk ti jen těžko může odporovat,“ pravila vážně. „Přesto si mé srdce přeje, aby soudci rozhodli jinak, než bys rozhodoval ty.“

Na její upřímnosti bylo cosi dojemného. „Možná bych se neměl nechávat tolik unést,“ zamumlal jsem. „Moje pře to není. A rozhodnutí je věcí přísežných.“

„Slyšela jsem, že už jsi konečně našel pomocného písaře,“ nadhodila přátelsky.

Ach, tahle záležitost…

„Ne tak docela,“ přiznal jsem neochotně.

Před pár týdny jsem si musel připustit, že již nemohu na práci zůstat sám, mám-li ve svém notářském povolání důstojně pokračovat. Je mi šedesát a zmáhá mě jakýsi neduh. Šíří se mými klouby a trýzní mě ve dne v noci, nedovoluje mi dlouho klečet a mé prsty činí neobratnými. Někdy pro bolest napíšu za den sotva několik řádků. Rozhodl jsem se tedy zaměstnat pomocného písaře, který by podle diktátu či mých poznámek sám sestrojoval notářské listiny neboli instrumenty, a následně bych k nim jen připojil podpis a své notářské znamení… Jenže jak už jsem dnes zmiňoval svému příteli Herborovi, najít někoho vhodného není zdaleka tak snadné, jak jsem doufal.

„Opravdu?“ podivila se Kornelie. „Takže jsi nikoho nakonec nezaměstnal?“

„Inu, zaměstnal,“ ušklíbl jsem se. „Ale… Neosvědčili se.“

Neosvědčili se? Slabý výraz! Nedouk střídal lenocha a ten zas si podal kliku s hňupem! Poslední moula letěl ze dveří včera ráno a kolem hlavy mu přitom zasvištěl i můj kalamář. Netrefil jsem ho, kluka to jen trochu postříkalo, jak se nádobka roztříštila o stěnu. „Ten kabátec byl nový!“ vyjekl ještě mezi dveřmi a náznak knírku pod nosem se mu legračně zachvěl. Málem jsem se rozesmál nahlas.

„Všechny jsem je vyhodil,“ upřesnil jsem lapidárně. Hlava mi už zchladla, ale písaře nemám… A chudák dobrý Vítek měl práci navíc s čištěním a bílením té proklaté stěny. „Pojďme dovnitř, soudci už se jistě poradili,“ usmál jsem se na Kornelii Rukavičkářku a pokynul směrem ke kostelním dveřím.

Zvony za krátkou chvíli odbijí dvanáctou, soudci už se těší na polední pečínku a je dobrým zvykem neprotahovat soudní jednání do odpoledne, není-li to nutné. Konšelé se po své tajné poradě shromáždili před zraky všech přítomných. Tváří se přísně. Zdalipak dosáhli konsensu v otázce svědka? Nebo museli být někteří z nich přehlasováni? Rozhodně se na to u oběda vyptám Herbora Fuchse. Rozhodnutí, která nejsou jednomyslná, zanechávají ve sboru přísežných vždy hořkou pachuť.

Královský rychtář, jemuž zde nepřísluší rozhodovat, ale ze své autority propůjčené králem soud vede, třímá v ruce pergamen, který bude později uložen do městské soudní knihy. Na něm má sepsán průběžný nález quid sit iuris, co je po právu, ohledně připuštění svědka. Na onom pergamenu jsou slova, na něž Pavel Loselius i Tomáš Kadaňský tak netrpělivě čekají.

Městský biřic zabušil jílcem meče o štít, vše utichlo a sedící povstali.

Pan Jindřich přednáší nález zvučným hlasem a na pergamen sotva pohlédne – je proslulý svou výtečnou pamětí.

„… proto je po právu, aby Vítek, sluha ctihodného magistra Petra, vrchního písaře městského a veřejného notáře pražského, mohl před zraky soudu hned nazítří při jednání pod přísahou vypovědět, co viděl a slyšel na staveništi domu ctihodného Pavla Loselia.“

Kostelní lodí to údivem zašumělo. I já jsem byl věru udivený, že páni konšelé podle svého nejlepšího vědomí a svědomí rozhodli takto. Inu, i v mém věku mě stále dovedou ctění soudci překvapit!

Pan Pavel, celý brunátný a zlostí bez sebe, cosi křičel o odvolání k panu podkomořímu, samotnému králi a k velkému soudu. V tu chvíli se však na něj jako hejno vran slétli jeho advokáti s naléhavě šeptanými radami.

Stále ještě pobledlý Tomáš Kadaňský vypadal, že nemůže svému štěstí vůbec uvěřit.

Hned po vynesení nálezu se v davu spustilo čilé štěbetání a hlavy mnohých se otáčely k zadním lavicím, zda tam náhodou mého sluhu nezahlédnou. I já jsem pohlédl do davu za svými zády a hledal Vítka očima. Netuším, zda v tu chvíli cítil radost, že může tesaře Tomáše podpořit, nebo obavy, že bude nucen hovořit před tolika lidmi.

Když se ke mně Vítek prodral, aby mě doprovodil do Herborova domu na oběd, tvářil se stejně zachmuřeně jako vždy – jako někdo, kdo se nedokáže rozhodnout, zda raději kousne do shnilého jablka, nebo zemře hlady.

Mou mysl ale v tu chvíli plně zaměstnával tesařův skrytý poradce. Kdo to je? Znám ho? Je zde usedlý, nebo přivandrovalý? Mladý, nebo kmet? Musí to být vzdělaný muž, a ty já znám snad všechny, co jich v Praze je! Mám už od Pána takovou povahu, že mě tajemství nenechávají klidným a nikdy nedám pokoj, dokud je nerozluštím, i kdyby šlo o sebemenší hloupůstku. Zvědavost je zkrátka vedle prchlivosti mým největším hříchem.

Cestou do Herborova domu jsem oznámil Vítkovi, že hned po obědě vyrazí za Tomášem Kadaňským a promluví s ním, s jeho ženou i s jeho tovaryši. Chci vědět, kdo tesařovi pokoutně radí.

Vítek jen přikývl a nevyzvídal, proč mě to tak trápí.

Herbor Fuchs, který musel do svého nádherného dvoupatrového domu v Dlouhé ulici dorazit jen chvíli před naším příchodem, mě již ve dveřích uvítal vřele a nedočkavě. Jistě už si chce o všem důkladně promluvit! I mne ostatně zajímá, jak probíhala porada soudců a jak konšelé o případu smýšlejí, dnešní jednání bylo přece jen pouze prvním kolem dlouhého souboje, takové nesmělé oťukávání a měření zbraní…

Za Herborovými zády ostýchavě klopila oči jeho jediná dcera, sedmnáctiletá panna Voršila. Po otci vysoká, velmi útlá a ve tváři jemná. Nesmělé sladké stvoření, které můj drahý přítel hýčká jako nejdražší poklad – vždy oděná v nejjemnější hedvábí, nádherné plavé vlasy nakadeřené a ozdobené nad čelem zlatou obroučkou s perlami. Zatrnulo mi. Tolik se jí podobá… Tolik se podobá své matce.

Se směsí smutku a radosti jsem vešel do jejich domu.

* * *

„Říkaj mu prej mladej žid,“ oznámil jsem starouškovi popravdě. Hospodyně Dora se už pustila do vaření večeře a celým domem se nesla lákavá vůně. Můj pán ale neměl na jídlo zjevně ani pomyšlení.

„A jak se jmenuje? Je to skutečně bezvěrec?“ vrhl se na mě nedočkavě. „To jsi o něm za celý den skutečně nic víc nezjistil, Vítku?!“

Kdyby jen mistr Petr věděl, co jsem se kvůli tomu jeho záhadnýmu lumpovi natrmácel!

„Nó,“ podrbal jsem se na hlavě a snažil se vydloubnout ze svý paměti ještě nějaký drobty toho, co všecko jsem dnes o tom chlapovi slyšel. „Je mladej, nosí žlutou čapku a potkávaj ho v Ungeltu a okolí. Mluví prej všema řečma světa a cizí kupci si ho rádi najímaj pro svý záležitosti. Přebejvá někde na Poříčí u nějaký vdovy.“

„Hm, takže nežije v Židovské čtvrti? Je chudý, bohatý?“

„To nevím, pane, ale přebejvá za hradbama, bohatej teda asi nebude.“

Mistr Petr vypadal zklamaně. Asi mu ten chlap furt leží v žaludku, protože ho přechytračil. Tolik už svýho starouška znám, abych věděl, že ho nejvíc žere, když je někdo chytřejší než on. A můj pán je holt zarputilec, to se musí nechat, takže si nejspíš nedá pokoj, dokud toho mladýho žida nenajdem. A pak? Coby, asi ho předá královskýmu rychtáři, ne? Nebo židovskýmu rychtáři?

„Prej dává rady levnějc, než je dnes zvykem, a žije z ruky do úst, ale oblečenej bejvá dobře,“ vzpomněl jsem si ještě.

„A dál? Předstíral jsi, že chceš využít jeho služeb?“

„Jo, Berta z hospody za Ungeltem říkala, že ho tam nejspíš potkám, když přijdu po setmění.“

„Sláva, konečně z tebe vypadlo něco podstatného, Vítku,“ spráskl jsem ruce. „Do soumraku máme ještě chvíli času, podej mi plášť a hůl. Navštívíme židovské představené, abychom se na toho podezřelého učence připravili.“

„Ty tam za ním chceš vopravdu dneska jít, pane?“

„Ovšem, ovšem, už jsem rozhodnutý. Však já se mu ještě dostanu na kobylku, uvidíš, Vítku,“ pochechtával se můj pán. „Zatím to vypadá velice podivně, nemyslíš? Kde mohl nějaký židovský mladík přijít k takovým vědomostem? Odkud asi je a co tu v Praze dělá?“

Na to jsem odpovědět neuměl, takže jsem jen mlčel a pomáhal mu chystat se k odchodu. Zdálo se mi, že staroušek celej pookřál, když jsem mu řekl, že toho lotra může dneska potkat ve výčepu. Chudák starej notář, nikdy v Bertině hostinci nebyl, a tak netuší, jaká pakáž se tam po setmění schází! Možná si říkáte, jak je možný, že i starej člověk je takhle lehkovážnej. Věřte mi, todle vůbec není otázka věku.

* * *

Usedl jsem ke stolu v nejvzdálenějším rohu místnosti. Stranou, do stínu, kam patřím. Hostince jsou prý jen pro góje, ale popravdě to v Městech pražských nikdo pořádně nedodržuje. Berta určitě ne. Odložil jsem klobouk vedle sebe. Snědá a tmavovlasá výčepní ke mně rázem přispěchala, ačkoliv jindy si dává načas.

„Brej večír, mladej,“ zvolala bodře, ale pak se sklonila až ke mně a ztišila hlas. „Zasejc se tu po tobě jeden ptal.“

„Klient?“

„Jo a ne,“ zamračila se Berta a jakoby náhodou jí z pravého ramene sklouzl svrchní šat i příliš volný rukáv košile, až odhalil její pihovatou kůži. Nevěřím těmhle jejím náhodám, ale předpokládám, že jí zvyšují tržby. „Říkal, že chce poradit s nějakým dluhem. Ale vypadal jinak než ti tvoji zákazníci obvykle. Choval se jinak.“

„Jak jinak?“ otázal jsem se naoko lhostejně, avšak tep se mi v tu chvíli zrychlil. Je to nějaký trik městské rady? Nebo mého otce? Nebyl jsem dost opatrný?

„Já nevím, co mi na něm přišlo divný,“ potřásala hlavou, až jí pramínky jemných tmavých vlasů, uvolněných zpod šátku, létaly kolem tváře. Za jejími zády začal kdosi nevybíravě nadávat na pomalost tý tlustý Berty. „A už musím ke stolům,“ dodala. „Dáš si pivo a škvarkový placky?“

„Pivo si dám,“ přikývl jsem. „Taky polévku, máš-li nějakou bez masa. A pošli za mnou Ortlina, jestli tu někde je.“

„Polívku nemám, dám ti chleba s tvarohem a smaženou cibulí, když jsou na tebe škvarky moc křesťanský,“ ušklíbla se. „Ortlin se teď vzadu vykecává s děvečkou, řeknu mu, že s ním chceš mluvit.“

Odkráčela, pohupujíc boky.

Zrzavý Ortlin Mašek pochází ze slovutného rodu pražských zlodějíčků. Jeho děd pro své zločiny dokonce visel, jeho otec zemřel, než na něj dopadla ruka spravedlnosti, a jeho máti mi teď pronajímá jizbu v jejich ubohém brlohu za hradbami. Sám Ortlin, mladík s nosem ohrnutým nahoru a potměšilou špičatou tváří, jež mi vždy připomene netopýří škleb, je ale v porovnání se svými předky úplný svatoušek a živí se téměř vždy poctivě, mimo jiné všelijakou výpomocí v Bertině hostinci.

„Takže co přesně po mně chceš?“ vyhrkl, sotva usedl proti mně.

„Dnes večer prý za mnou někdo přijde,“ začal jsem, „jenže možná je to past. Nesmíme se unáhlit, přesto… Potřebuju, abys nás sledoval tamhle z rohu, a kdybych na tebe kývl, tak toho člověka nějak rozptýlil, zdržel, abych mohl přes kuchyň zmizet ven na dvůr a pryč. Nesmíš ho ale za žádnou cenu zranit, Ortline! Ten chlap je nejspíš z městské rady.“ Já ani Ortlin jsme ostatně nebyli ozbrojení víc než nožem, otcův dům jsem bohužel opustil narychlo, téměř bez peněz, ani tfilin ** jsem si nevzal.

„Bude sám?“ zeptal se Ortlin.

„Berta mluvila o jednom. Ale kdoví.“

„Proč se s ním scházíš, když je to nebezpečný?“

Upil jsem ze žejdlíku.

„Peníze nerostou na stromě.“

Ortlin přikývl a usedl k jednomu ze stolů k ostatním hostům.

Poznal jsem je hned, jakmile vešli. Jsou dva a vypadají trochu nesví. Ten mladší, asi čtyřicetiletý vousáč, se nese rázně a rozhodně jako voják, s hlavou vztyčenou. Podmračený, zarostlý a už trochu prošedivělý chlap. Vzhledem k jeho výšce a mohutným plecím ho rozhodně není vhodné podceňovat. Tomu druhému, staršímu, je určitě přes šedesát, kráčí pomalu, belhá se a používá hůl, z jeho obličeje však příliš nevidím, neboť má sametovou čapku naraženou hluboko do tváře a černý plášť s vysokým límcem. Už od pohledu je jasné, že patří k městské honoraci. Nesmíme jim tudíž zkřivit ani vlas, napadlo mě. Hrome, to ještě bude zajímavé. Buď rád, že jich není víc, Jákobe, snažím se sám sebe uklidnit, dva s Ortlinem zvládnete, když to bude nutné.

Okamžik se rozhlíželi po šenku a pak bez váhání zamířili ke mně. Starší muž usedl proti mně ke stolu, mladší zůstal stát a téměř úplně mi zaclonil výhled na mého kumpána.

„Co tě ke mně přivádí, pane?“ otázal jsem se přímočaře.

„Toužil jsem poznat Jákoba ben Josefa,“ usmál se stařík protřele. Zazíral jsem na něj. Jen nemnoho lidí tady zná mé jméno a nikdy jsem ho neprozradil nikomu z těch, komu jsem radil a pomáhal.

„Zdá se, že už ho znáš,“ opáčil jsem. „Tady sedí v celé své kráse.“

„Znám jen tvé jméno,“ pravil stařík samolibě. „A něco málo z tvého umu. Viděl jsem dnes tesařův soud.“

Tesařův soud? Tedy nějaký Loseliův poskok? Ale na to moc nevypadá. Prozradil mě tudíž tesař? Ale ani on přece neví, kdo přesně jsem.

„Tvůj původ mě překvapil,“ rozjímal kmet dál. „Tvoji souvěrci se zpravidla věnují jiným učením než právu. Jsou to lékaři, astrologové.“ Ovšem, není první, kdo se tomu diví. Právo gójů bylo součástí plánů mého otce, jak mám naložit se svým životem. Tehdy jsem se nevzpouzel, protože to znamenalo hlavně cestovat po cizích krajích k věhlasným univerzitním mistrům, kteří si dali rádi zaplatit za své přednášky. Kdo se nenechal přesvědčit stříbrem, na toho platily vzácné učené knihy…

„Co myslíš, Jákobe, vyhraje tesař nakonec svůj spor?“

Popravdě? Hlavní otázka je, jak moc bezúplatný je ten sluha, co to měl údajně všechno slyšet. Je-li čestný, pak záleží především na tom, zda nafoukanému Loseliovi promluví jeho poradci do duše a přesvědčí ho, že ho vyjde nejlevněji přiznat chybu a dohodnout se s tesařem na nějakém rozumném smíru… Neměl jsem ale zrovna náladu poskytovat zdarma právní rozbory neznámým starcům, a tak jsem se místo odpovědi zeptal na to, co pálilo naopak mě: „Kdo jsi? A co ode mě chceš?!“

„Tiše,“ naklonil se ke mně stařec přes stůl. „Nechceš na sebe přece upoutat pozornost, ne? Hebrejec žijící mimo svou čtvrť, vysedávající v našich hospodách, míchající se do křesťanských sporů… Co by tomu řekla městská rada?!“

„Znáš moje jméno, chci znát tvoje. Kdo jsi?“ nedal jsem se odbýt.

„Ptát se budu já, mladíku!“ vypěnil stařec a já jsem se rozhodl neztrácet s ním dál čas, ať už ho posílá otec, městská rada, Loselius nebo samotný ďábel. Jedno je jasné – nehledá mé rady a ničeho dobrého se od něj nedočkám.

Poslední lok z žejdlíku a kradmé kývnutí na Ortlina. Ten rázem za zády mých nezvaných návštěvníků převrhl pohár na zem, a když se bezmyšlenkovitě otočili za tím zvukem, vyskočil jsem a hnal se ke kuchyni a na blátivý dvůr, odkud vedou vrátka na dvorek sousedního domu. Z něj se lze už snadno dostat průchodem na ulici.

Ještě jsem viděl, jak jim Ortlin oběma srdnatě zastoupil cestu, mladší z těch mužů byl však zřejmě lepší rváč než můj přítel, a tak mě vousáč dostihl hned na dvoře a přitlačil mě ke zdi, dýku na mém hrdle.

Zatraceně.

„Pojď se mnou hezky zpátky dovnitř, zmetku,“ zasyčel.

„Co se to tu sakra děje?!“ zaječela Berta, které jsme před chvílí proběhli kuchyní. „Jsi v pořádku, mladej?“

„Je v pořádku, Berto, nech nás,“ prohlásil vousáč a vedl si mě dovnitř.

Po Ortlinovi nebylo vidu ani slechu.

Stařík mi pokynul, abych si opět sedl. Poslechl jsem.

„Nemůžete mě tu držet,“ zavrčel jsem a usilovně přemítal, jak jim co nejsnadněji vyklouznout.

„Radši zde než v šatlavě, není-liž pravda?“ ušklíbl se stařec. „Na tvém místě bych nás moc neprovokoval.“

Nádech, výdech. Nějak se z toho vykroutím…

„Znáš moje jméno, chci znát tvoje. Kdo jsi?“ zopakoval jsem otázku už o poznání klidněji. „Posílá tě Pavel Loselius?“

Starý muž se domýšlivě usmál a prohrábl si stříbrošedý vous. Mám dojem, že patří k tomu otravnému typu lidí, kteří si ze všeho nejvíce užívají svou převahu nad druhými, a hádal bych, že vzhledem k vetchosti jeho těla bude pro něj hlavním zdrojem domnělé převahy jeho duch.

„Nikoliv. Posílá mě má zvědavost,“ pronesl stařec. „Rád bych věděl, co všechno umíš. Se zájmem jsem dnes sledoval tesařův výstup na soudě a v duchu se podivoval bystrosti jeho skrytého poradce.“

„A ze samého obdivu jsi začal slídit po tom, kdo jsem,“ zasmál jsem se jedovatě. To staříka očividně rozčílilo.

„Jsem magister Petrus, městský písař a veřejný notář pražský, já neslídím! Zjišťuji, pátrám a ověřuji,“ vyprskl vztekle.

Magister Petrus! No jistě, pán toho ňoumy, který vyslechl Loseliovu objednávku! Naštvalo ho, že jsem ho v podstatě postavil proti mocnému Pavlu Loseliovi? To si ale musí vyřídit s tesařem!

„A co zajímavého jsi tedy zjistil, mistře?“ zeptal jsem se jízlivě.

Hodnou chvíli na mě jen upřeně hleděl. Jeho vodnaté světlé oči se leskly ve zlatavém světle loučí, vrásky kolem úst mu lehce cukaly. Mohutné ruce s oteklými klouby, skryté v černých kožených rukavicích, ležely bez hnutí na stole. Uvědomil jsem si, že nejspíš hledá svůj klid, než opět promluví. Nevrlý stařec.

„Zjistil jsem, drzý mladíku,“ začal káravě, „že ti nikdo nepere a nespravuje tvé drahé košile, takže ti límec notně hnědne a páře se. Zjistil jsem, že bydlíš v nějaké chatrči za městem a že je nejspíš pravda, co se o tobě povídá.“

„Co se o mně povídá?“

„Že žiješ z ruky do úst.“

„Nestěžuju si.“

„Tvůj otec má z tebe jistě radost.“

Mlčel jsem.

Potom nasadil shovívavý výraz. „Myslím, že máš něco, co chci já, a já mám zas něco, co by se mohlo hodit tobě. Ty máš um, který jsi zřetelně prokázal na soudě, já zas mám příjmy, z nichž tě mohu štědře platit. Navíc bys mohl jako můj pomocník bydlet v mém domě u Velkého rynku a požívat mé ochrany.“

„Pomocník? Chceš říct sluha,“ nadhodil jsem.

„Sluha, písař…“ Notář mávl rukou. „Jistě ovládáš brk stejně bravurně jako právo a latina ti není cizí, když jsi studoval u boloňských univerzitních mistrů, že?“

Na okamžik jsem na něj zůstal překvapeně zírat. Jak to všechno ví? Vždyť jsem zpět do Měst pražských dorazil sotva před dvěma měsíci, a on…

„Mám přátele v židovské čtvrti,“ usmál se mému překvapení a kývl na Bertu procházející kolem. „Přines nám ještě každému žejdlík, prosím.“ Obávám se, že to starcovo „prosím“ Bertu vyvedlo z míry více, než kdyby se svlékl a začal tančit na stole.

Mlčeli jsme, dokud se opět neobjevila Berta s pivem. Všiml jsem si, jak si notáře zkoumavě prohlíží, ale nic neřekla a jen shrábla ze stolu mince za pivo.

„Latinsky umím,“ odpověděl jsem. „Jinak jsem se svými mistry ani nehovořil.“

Přikývl a upil piva. Potom se pustil do výkladu svých představ a plánů. Má prý velkou klientelu, ale unavuje ho dělat vše sám, pomocník by mu vytáhl trn z paty, žilo by se mi pod jeho ochranou dobře… Popravdě jsem celou dobu dumal nad tím, zda se mi bude mstít, když se odmítnu vzdát své svobody. Jistě, nežiju teď úplně přepychově, ale hlady neumírám. Udal by mě královskému rychtáři? Nebo židovským představeným? Nějaké provinění by se jistě našlo – zákazů pro židy je jako máku, i když se skoro žádný nedodržuje… Nebo by šel za mým otcem? Spojil by se proti mně s Pavlem Loseliem? Těžko říct… Pak stařec přešel k číslům a s uspokojením jsem shledal, že je to skutečně velmi praktický muž a dobrý obchodník – zkusmo jsem ho upozornil, že má cena je podstatně vyšší, než se asi domníval, a on se chytil. Nasupeně stáhl huňaté obočí, ale přijal můj návrh.

A v tu chvíli jsem dospěl k rozhodnutí – ano, přijmu jeho nabídku, vydělám si dost peněz na další cestu a zmizím co nejdřív do světa!

„A teď to nejdůležitější,“ pronesl nakonec notář ponuře a já marně přemýšlel, co může mít na mysli. „Šábes!“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. „Cože?“

„Já odpočívám v neděli, ty však musíš podle své pomýlené víry ctít sobotu. Promyslel jsem to a nebude to problém. V sobotu ti připravím práci, kterou vykonáš v neděli, kdy nepracuji já. Oba budeme ctít svůj sváteční den a oba budeme řádně pracovat v ostatní dny. Co říkáš?“

Malinko jsem se zastyděl, že přemýšlí o věcech mé víry víc než já sám.

„To je od tebe pozoruhodně vstřícné, mistře,“ vysoukal jsem ze sebe.

„Také si myslím,“ zamručel notář s uspokojením. „Mám tedy tvůj souhlas?“

„Můžeme to zkusit.“

Všemohoucí je mi svědkem, že jsem v tu chvíli ani zdaleka netušil, že má služba bude zahrnovat nejen nudné škrabání po pergamenu, ale také mnohá nebezpečenství, odhalovaní starých tajemství a pátrání po všelijakých zlosynech. Kdybych to tehdy věděl, kývl bych na službu u notáře o to ochotněji? Nebo ji naopak razantně odmítl?

„Notář?“ zašklebil se Ortlin a odhalil své špičaté netopýří zuby. „No to mě podrž!“

„Služba jako služba,“ odsekl jsem a kopl nevelký oblázek obloukem do tmavé vody Vltavy. Postávali jsme na jejím písčitém břehu na dohled od křižovnického kláštera tam, kde hradby krále Václava I. ustupují dál od řeky a břeh slouží jako tržiště dřeva a pro vyvážení mrvy. Toulali jsme se ten večer městem jako už nesčetněkrát od té doby, co nás před mnoha týdny náhoda svedla dohromady a on mi nabídl úkryt v domě své matky.

„Ale tys byl doteď svobodnej, Jákobe, žádnýho pána jsi nepotřeboval.“

„Potřebuju peníze a nemůžu riskovat, že si na mě někdo došlápne kvůli tomu, že žiju mimo židovské město,“ vysvětlil jsem mu. „U notáře budu mít jisté peníze, nocleh i ochranu.“

Usedl na vystouplý drn žluté trávy a zamyšleně mhouřil modré oči.

„Víš, co nechápu, Jákobe? Ty můžeš mít peněz jako šlupek, stačí ti vrátit se do otcovskýho domu. Proč vůbec někomu sloužit? Proč vůbec… Já to prostě nechápu!“

Mávl jsem odmítavě rukou. Věděl, co se mezi mnou a otcem stalo.

„Pořád jsi jeho syn. Kdybys ho poprosil…“

„Ale já ho nechci prosit, Ortline. Můžu si zařídit svůj život nezávisle na něm a jeho záměrech.“

„Takže se radši budeš plahočit jako slouha nějakýho starce, i když je tvůj otec nejbohatším židem ve městě? Můj otec mě tak akorát mlátil hlava nehlava, a stejně bych ho nikdy neopustil. Ten tvůj ti zaplatil učitele, šermířskýho mistra, poslal tě do ciziny… Vždyť jen díky jeho penězům rozumíš právu tak, že lidi vyhledávaj tvý rady!“

„A k čemu mi to je, když zůstanu u něj? K čemu mi jsou mé znalosti, když jich mám podle otce využívat jen k psaní dlužních úpisů? Já nechci žít jako můj otec! Jako pomocník mistra Petra budu moct své schopnosti využít mnohem lépe.“

V Ortlinově tváři jsem ale viděl, že mě nechápe. Že mě ani nemůže pochopit. V jeho světě bylo vše jiné a každé dítě, které jeho rodiče neodložili hned po narození někde do příkopu, mělo být až do smrti vděčné. Věděl jsem, že ten ryšavec má v mnoha ohledech pravdu, a přece se zároveň mýlí – vděčím otci za mnohé, to ano, ale současně nemohu přistoupit na jeho podmínky. Nemohu připustit, aby můj život libovolně nasměroval bez ohledu na můj názor. Kdybych se teď vrátil do jeho domu, udusím se. Navíc po tom, co všechno jsem mu ten poslední večer řekl, už nejspíš žádné místo v jeho domě nemám…

„Tak radši třeš bídu s nouzí, jen aby ses nemusel pokořit…“

„Nechci se s ním usmiřovat, Ortline, a už o tom nemluv,“ utnul jsem naši debatu. „Radši deset starých notářů než jeden lichvář Josef, věř mi.“

Ortlin jen pokrčil rameny a pustil se do broušení svého milovaného nože. Zpíval si u toho cosi přisprostlého.

* * *

„Žid?“ otázal se Herbor Fuchs při mé další návštěvě nevěřícně. To slůvko mezi jeho tenkými rty zvláštně zaskřípalo a zůstalo viset ve vzduchu. Jeho půvabná dcera ve volných světle modrých šatech a jako vždy vonící růžovým olejem zatím uždibovala se sklopenýma očima ze svého pokrmu a nevměšovala se do hovoru mužů. Byla nejkrásnější ozdobou domu a podle toho se i chovala – přítomná téměř každému jednání svého otce, vždy však nenápadná a tichá.

„Nemám jinou možnost, drahý Herbore,“ vysvětloval jsem a nastavil pohár služce nalévající bílé víno. „Vždyť jsem ti říkal, jaká nouze je o vzdělané muže. A je to jen dočasné řešení, než naleznu někoho vhodnějšího. Zatím se však zdá, že to je mimořádně šikovný mladík. Pracuje pro mě týden a mnohé již zastane úplně sám. Latinsky umí lépe než leckterý páter a písmo má také obstojné.“

„Tvoji klienti o něm vědí? Hrozí, že to nenávratně poškodí tvou pověst, příteli! Mám starost o tvé živobytí.“

Zamyslel jsem se, co mu na to odpovědět. Viděl jsem, že si o mě skutečně dělá starosti, jemu samotnému ostatně ležela vlastní pověst na srdci přímo mimořádně – důsledně dbal o to, aby ho všichni měli v úctě pro jeho čest, zbožnost a bohatství. Nechápe, že mně mnohem méně záleží na tom, co za mými zády šuškají klevetníci. Možná jsem se unáhlil, když jsem byl k němu upřímný, napadlo mne. Na druhou stranu můj přítel Herbor nejspíš vůbec netuší, jakého rozsahu je choroba, která postihla mé ruce a nohy, a jak náročné pro mě někdy je vykonávat mé povolání. Možná by o tom všem soudil ještě jinak, kdyby byl s tím obeznámený. Nechtěl jsem ho však zbytečně znepokojovat.

„Zatím se nikdo neptal, kdo je můj pomocník,“ odpověděl jsem mu nakonec uhýbavě. „Když se zeptají, řeknu pravdu. Vím, že se to nejspíš dříve nebo později rozkřikne…“

Dobrý Herbor starostlivě zavrtěl hlavou. Jeho štíhlé prsty mimoděk hladily nožku poháru, ale nenapil se.

„Mistře,“ pravil konečně, „obávám se, že podceňuješ, jak mnozí o bezvěrcích smýšlejí a jak tě styk s nimi v očích bohabojných lidí poskvrní. Veřejný notář musí být muž té nejčistší pověsti.“

„Neboj se, příteli,“ snažil jsem se ho uklidnit. „Myslím, že moji klienti jsou především zkušení obchodníci a ti lépe než kdo jiný rozumí tomu, že si své pomocníky vybírám podle jejich umu, a ne podle jejich víry. Ostatně jejich i tvé obchody jsou přece umožněny především díky židovským úvěrům.“

Napětí v Herborově tváři konečně trochu polevilo. Zvolna pozvedl pohár k ústům a rozvážně se napil. Následoval jsem jeho příkladu.

Bílé jihomoravské víno, které Herbor dováží do Prahy, lahodilo mému jazyku jako málokteré. Panna Voršila na okamžik zvedla své velké modré oči od misky s jídlem a usmála se na mě. Tak něžná, pomyslel jsem si smutně, tak něžná jako její matka v tomto věku. Někdy v té době se Herbor oženil s Gutou, proslulou ctností i zbožností. Já jsem mu to přál. A zároveň mu záviděl jako nikdy. Ne že bychom tehdy byli třeba jen náznakem soky – vedle něj jsem nikdy neměl ani nejmenší šanci, vždyť Herbor byl nejen tisíckrát bohatší, ale také věru pohlednější než já, a ještě o dobrých deset let mladší. A ona po jeho boku ještě víc rozkvetla a zkrásněla. Mluví o ní málokdy, musel ji však milovat velmi vroucně, protože po její smrti už se neoženil.

„A kde jsi k němu přišel, mistře?“ vytrhl mě přítel náhle ze vzpomínek.

„Inu,“ začal jsem pomalu a snažil se nasadit civilní tón, aby nepoznal, jak daleko v myšlenkách jsem před chvílí byl, „jistě si vzpomínáš na Loseliův soud minulý týden?“

„Ovšem! Tesařův podivuhodný výkon, Pavel Loselius rudý vzteky,“ rozesmál se Herbor Fuchs, což bylo stejně milé jako nečekané, neboť zpravidla úsměvy úzkostně šetří. „A nakonec z toho nebylo nic,“ dodal, „žádná velká podívaná, žádná ostuda pro obchodníka Pavla a velkolepé vítězství tesaře Tomáše, jen obyčejný smír.“

„Nabídka, která se nedá odmítnout,“ přikývl jsem. „Nedivím se jim. Ani jednomu. Dohoda je zpravidla nejúspornější řešení pro všechny.“

„Předpokládal jsem, že panu Pavlovi jeho pýcha nedovolí ustoupit.“

„Pavel Loselius si ale dobře spočítal, co by ho stála pošramocená obchodnická pověst, a Tomáš Kadaňský zas nebyl hlupák, aby hnal svou při do krajnosti.“

„Máš pravdu, příteli,“ souhlasil Herbor. „I když toto řešení neskýtá žádnou velkou podívanou, zřejmě bylo v zájmu obou stran.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Suďte spravedlivě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.