Tuto knihu věnuji Mině, mé krásné ženě.

Děkuji ti za lásku a sílu, co mi dáváš.

Bez tebe bych to nezvládl – a ani bych nechtěl.

Jason Fung

OBESITY CODE

Copyright © Jason Fung, 2016

First Published by Greystone Books Ltd. 343 Railway Street, Suite 302, Vancouver, B.C. V6A 1A4, Canada

Czech edition published by arrangement with Livia Stoia Literary Agency

Czech translation © 2022 by Markéta Schubertová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8097-4

PŘEDMLUVA

●

Dr. Jason Fung je lékař z Toronta, jehož specializací je péče o pacienty s různými formami onemocnění ledvin. Jeho hlavním úkolem je dohled nad komplexním řízením zdravotní péče pacientů v nejtěžší fázi ledvinového onemocnění, která vyžaduje dialýzu.

Jeho zaměření přímo neobjasňuje, proč napsal knihu s titulem Tajemství obezity nebo proč je autorem blogů o intenzivním dietologickém přístupu při léčbě obezity a cukrovky 2. typu. Abychom tento zjevný nesoulad pochopili, musíme si nejprve uvědomit, kdo je dr. Fung a co ho tolik odlišuje od ostatních.

Při péči o pacienty v terminální fázi ledvinových onemocnění dr. Fung zjistil dvě zásadní věci. Zaprvé, cukrovka 2. typu je nejběžnější příčinou selhání ledvin. Zadruhé, ačkoliv je renální dialýza velmi sofistikovanou metodou prodlužující život pacienta, dokáže léčit pouze konečné projevy choroby, kterou pacient trpěl dvacet, třicet, čtyřicet a možná i padesát let. Postupně si dr. Fung uvědomil, že léčí přesně tak, jak ho to naučili: reaktivně léčí projevy komplexních onemocnění, aniž by se nejprve pokusil pochopit nebo napravit jejich příčinné kořeny.

Uvědomil si, že pokud chce svým pacientům skutečně pomoci, musí si nejprve přiznat hořkou pravdu: naše ctěná profese už dávno nepracuje s příčinami chorob. Místo toho vyplýtvá spoustu času a peněz snahou o léčbu symptomů.

Proto se rozhodl svým pacientům (i své profesi) pomoci tím, že se zaměřil na pochopení skutečných příčin vyvolávajících toto onemocnění.

Do prosince 2014 jsem o dr. Fungovi nevěděl nic. Pak jsem náhodou na YouTube narazil na jeho dvě přednášky: „Dvě velké lži o cukrovce 2. typu“ a „Jak přirozeně léčit cukrovku 2. typu“. O tato témata se zajímám, mimo jiné i proto, že sám touto chorobou trpím, a tak jsem zpozorněl. Říkal jsem si, kdo je tento chytrý mladý doktor? Kde bere jistotu, že cukrovku 2. typu je možné porazit „přirozeně“? A kde bere odvahu k tomu, aby svou uctívanou profesi nařkl ze lži? Ten musí mít asi dost pádné argumenty, pomyslel jsem si.

Trvalo jen pár minut, než mi došlo, že dr. Fung je nejen skutečný lékař, ale je také více než dost vybavený na to, aby se dostal z jakýchkoli argumentačních nesnází. Téma, které představil, se mi v hlavě bezvýsledně vynořovalo už minimálně tři roky. Nikdy jsem ho však neviděl tak zřetelně, abych ho byl schopný tak empaticky a jednoduše vysvětlit jako dr. Fung. Po shlédnutí jeho dvou přednášek mi bylo jasné, že jsem se stal svědkem mistrovské práce. Konečně jsem pochopil, co mi nedocházelo.

Dr. Fung v těchto dvou přednáškách naprosto zničil současný oblíbený model používaný pro léčbu cukrovky 2. typu – model posvěcený nejrůznějšími diabetologickými asociacemi z celého světa. A co hůř, dr. Fung vysvětlil, proč tento chybný léčebný přístup zdraví každého pacienta, který má tu smůlu, že se s ním setká.

Podle dr. Funga je první velkou lží týkající se léčby cukrovky 2. typu tvrzení, že se prostě časem zhoršuje, a to i u pacientů léčených nejlepšími přístupy, které moderní medicína nabízí. Dr. Fung tvrdí, že to není pravda. 50 % pacientů z jeho programu Intenzivního dietního managementu (IDM), který kombinuje omezení příjmu cukrů ve stravě s půsty, může po několika měsících vysadit užívání inzulínu. Proč nedokážeme přijmout pravdu? Odpověď dr. Funga je jednoduchá: My lékaři lžeme sami sobě. Pokud je cukrovka 2. typu léčitelná, ale stav všech pacientů se po námi předepsaných léčbách zhoršuje, jsme špatnými lékaři. A protože jsme nestudovali tak dlouho a tak draze proto, aby se z nás stali špatní doktoři, zhoršování zdravotního stavu nemůže být naše chyba. Místo toho musíme uvěřit tomu, že pro naše pacienty, kteří bohužel trpí chronicky progresivní a neléčitelnou chorobou, děláme to nejlepší. Není to vědomá lež, říká dr. Fung, jedná se spíše o kognitivní disonanci – neschopnost přijmout očividnou pravdu, protože její přijetí je emočně příliš bolestivé.

Druhá lež podle něj tkví v našem přesvědčení, že cukrovka 2. typu je choroba pramenící z abnormálně vysoké hladiny glukózy v krvi, která se dá léčit jedině postupně zvyšovanými dávkami inzulínu. Dr. Fung však tvrdí, že cukrovka 2. typu spočívá v inzulínové rezistenci s nadměrnou sekrecí inzulínu – na rozdíl od cukrovky 1. typu, kde inzulín skutečně chybí. Takže nedává smysl, aby se obě choroby léčily stejným způsobem – inzulínovými injekcemi. Proč léčit nadměrnou hladinu inzulínu dalším inzulínem, ptá se Fung. To je jako kdybychom alkoholismus léčili předepisováním alkoholu.

Novátorství pohledu dr. Funga spočívá v přesvědčení, že léčba cukrovky 2. typu se soustřeďuje na projev choroby – zvýšenou koncentraci glukózy v krvi – a ne na její základní příčinu, inzulínovou rezistenci. A prvotní léčbou inzulínové rezistence je omezení přísunu sacharidů. Když pochopíme tuto jednoduchou souvislost, zjistíme, proč je možné v některých případech tuto nemoc vyléčit a zároveň proč moderní léčba cukrovky 2. typu, která neomezuje přísun cukrů, stav pacientů zhoršuje.

Jak dr. Fung k těmto šokujícím závěrům dospěl? A jak to vedlo ke vzniku této knihy?

Kromě toho, že si uvědomil výše popsanou situaci dlouhodobé choroby, u níž nelogicky léčíme projevy místo toho, abychom odstranili příčinu, si téměř náhodou na začátku 3. milénia všiml rozmachu titulů velebících stravu s nízkým obsahem cukrů při léčbě obezity a dalších stavů inzulínové rezistence. Protože ho učili, že strava omezující sacharidy a bohatá na tuky zabíjí, šokovalo ho, když zjistil pravý opak: tento dietologický přístup má na metabolismus celou řadu velmi přínosných dopadů, především u pacientů s největší inzulínovou rezistencí.

A pak přišla třešnička na dortu: nespočet neveřejných studií, které dokazují, že pro snížení tělesné hmotnosti obézních pacientů (a s inzulínovou rezistencí) je strava bohatá na tuky minimálně stejně účinná jako jiné konvenční diety (a obvykle účinnější). Nakonec už to nevydržel. Když každý ví (ale nepřizná to), že nízkotučná nízkokalorická dieta je pro kontrolu tělesné hmotnosti nebo léčbu obezity naprosto neúčinná, je čas říci pravdu: největší nadějí pro léčbu a prevenci obezity, choroby způsobené inzulínovou rezistencí a nadměrnou produkcí inzulínu, musí určitě být stejná strava s nízkým obsahem cukrů a bohatá na tuky, která se používá při léčbě nejtypičtější inzulínové rezistence – cukrovky 2. typu. A tak vznikla tato kniha.

V Tajemství obezity Dr. Fung vytvořil možná nejdůležitější populárně naučnou knihu, která kdy k tématu obezity vznikla.

Její síla spočívá v tom, že je založena na nezpochybnitelných biologických souvislostech, s pečlivě doloženými důkazy. Je napsána přímočarým a sebevědomým způsobem mistra komunikace; dobře vyargumentovaná posloupnost jednotlivých kapitol postupně vrstvu za vrstvou odhaluje důkazy podložený biologický model obezity, jehož jednoduchá logika naprosto dává smysl. Obsahuje dostatek vědeckých studií, aby přesvědčila skeptické vědce, ne však tolik, aby zahltila čtenáře bez přírodovědného vzdělání. Tento výkon je už sám o sobě skutečným úspěchem, kterého dosáhne jen málo vědeckých autorů.

Na konci knihy bude pozorný čtenář přesně vědět, co způsobuje epidemii obezity, proč naše snaha předejít jak epidemii obezity, tak epidemii cukrovky musela selhat a především, které jednoduché kroky musí pacienti s problematickou váhou učinit, aby se obezity zbavili. Řešení nám nyní předkládá dr. Fung: „Obezita je…choroba vyvolaná mnoha faktory. Potřebujeme kostru, strukturu, ucelenou teorii, abychom pochopili, jak spolu všechny faktory souvisejí. Velmi často se dnes na obezitu pohlíží jako na chorobu s jedinou skutečnou příčinou a ostatní faktory jsou vedlejší. A začínají nekonečné debaty… A všechny jsou částečně správné.“

Tím, že dr. Fung sestavil ucelenou teorii, která zohledňuje většinu toho, co dnes o skutečných příčinách obezity víme, vytvořil mnohem, mnohem více.

Vytvořil plán pro zvrácení největší lékařské epidemie, které moderní společnost čelí – epidemie, které podle dr. Funga můžeme dokonale předcházet a léčit, pokud tedy pochopíme její biologické příčiny a nesoustředíme se pouze na symptomy.

Fakta, která zde představuje, budeme jednou považovat za samozřejmá. Čím dříve tento den přijde, tím lépe pro nás pro všechny.

Timothy Noakes OMS, MBChB, MD, DS, PhD (hc), FACSM, (hon) FFSEM (uk), (hon) FSEM (ire)

Emeritní profesor

University of Cape Town, Kapské město, Jihoafrická republika

ÚVOD

●

Lékařské umění je hodně zvláštní. Jednou za čas v něm zapustí kořeny léčebné postupy, které ve skutečnosti nefungují. Ze setrvačnosti se pak předávají z generace na generaci a navzdory jejich neúčinnosti přežívají překvapivě dlouho. Vezměme si třeba léčebné použití pijavic (pouštění žilou) nebo rutinní odstraňování krčních mandlí.

Jedním z takových příkladů je bohužel i léčba obezity. Obezita se definuje na základě indexu tělesné hmotnosti, který se vypočítává jako podíl hmotnosti v kilogramech a druhé mocniny výšky v metrech. Index tělesné hmotnosti vyšší než 30 je označován za obezitu. Již více než třicet let doporučují lékaři jako léčbu obezity nízkotučnou dietu se sníženým obsahem kalorií. Přesto epidemie obezity stále zrychluje. Od roku 1985 do roku 2011 se prevalence obezity v Kanadě ztrojnásobila, a to z 6 % na 18 %.1 Tento jev se netýká pouze Severní Ameriky, ale většiny národů světa.

Prakticky každý, kdo se kdy snažil zhubnout redukční dietou, neuspěl. A opravdu, kdo to nezkusil? Podle všech objektivních měřítek je tato léčba zcela a naprosto neúčinná. Přesto zůstává ve velké oblibě a autority v oblasti výživy ji důrazně hájí.

Jako nefrolog se specializuji na onemocnění ledvin, jejichž nejčastější příčinou je cukrovka 2. typu a s ní spojená obezita. Často jsem pozoroval pacienty, kteří začali s léčbou cukrovky inzulínem s vědomím, že většina z nich přibere na váze. Pacienti mají oprávněné obavy. „Pane doktore,“ říkají, „vždycky jste mi říkal, že mám zhubnout. Ale po inzulínu, který jste mi předepsal, hrozně přibírám. Jak to tedy funguje?“ Dlouho jsem pro ně neměl dobrou odpověď.

Vtíravá nejistota narůstala. Stejně jako mnoho lékařů jsem věřil, že přibývání na váze je způsobeno kalorickou nerovnováhou – příliš mnoho jíte a málo se hýbete. Ale pokud by tomu tak bylo, proč léky, které jsem předepisoval – inzulín – způsobovaly tak neúprosné přibývání na váze?

Všichni, zdravotníci i pacienti, chápali, že hlavní příčina cukrovky 2. typu spočívá v tloustnutí. Existovaly vzácné případy vysoce motivovaných pacientů, kteří výrazně zhubli. I jejich cukrovka 2. typu pak měla opačný průběh. Je logické, že vzhledem k tomu, že základním problémem byla hmotnost, dostala obezita zaslouženou pozornost. Přesto se zdálo, že zdravotníci nemají o její léčbu ani trochu zájem. Také já jsem byl vinen ve všech bodech obžaloby. Přestože jsem více než dvacet let pracoval v medicíně, zjistil jsem, že mé vlastní znalosti o výživě jsou v lepším případě povrchní.

Léčba této strašné nemoci – obezity – byla přenechána velkým korporacím, jako je Weight Watchers, a také různým podvodníkům a šarlatánům, kteří se většinou zajímali o prodej nejnovějšího „zázraku“ na hubnutí. Lékaři se o výživu nezajímali ani vzdáleně. Místo toho se zdálo, že jsou posedlí hledáním a předepisováním dalšího nového léku:

- Máte cukrovku 2. typu? Tak, tady máte prášky.

- Máte vysoký krevní tlak? Tak, tady máte prášky.

- Máte vysoký cholesterol? Tak, tady máte prášky.

- Máte nemocné ledviny? Tak, tady máte prášky.

Ve všech případech jsme však potřebovali léčit obezitu. Snažili jsme se léčit spíše problémy způsobené obezitou než obezitu samotnou. Ve snaze pochopit základní příčinu obezity jsem nakonec založil v kanadském Torontu Kliniku intenzivního dietního managementu.

Konvenční pohled na obezitu jako na kalorickou nerovnováhu nedával smysl. Snižování kalorií se doporučovalo posledních padesát let s překvapivou neúčinností.

Čtení knih o výživě nepomáhalo. Byly to většinou samé domněnky a dohady, přičemž mnozí citovali lékařské „autority“. Například dr. Dean Ornish tvrdí, že tuky ve stravě jsou špatné a sacharidy dobré. Je to uznávaný lékař, takže bychom ho měli poslouchat. Ale dr. Robert Atkins říká, že tuky jsou dobré a sacharidy špatné. I on byl uznávaným lékařem, takže bychom mu měli naslouchat. Kdo má pravdu? A kdo ne? Dietologové se jen málokdy na něčem shodnou:

- Tuk ve stravě je špatný. Ne, tuk ve stravě je dobrý. Existují dobré a špatné tuky.

- Sacharidy jsou špatné. Ne, sacharidy jsou dobré. Existují dobré a špatné sacharidy.

- Měli byste jíst více jídel denně. Ne, měli byste jíst méně jídel denně.

- Počítejte si kalorie. Ne, kalorie se nepočítají.

- Mléko je dobré. Ne, mléko je špatné.

- Maso je dobré. Ne, maso je špatné.

Abychom našli odpovědi, musíme se obrátit na medicínu založenou na důkazech, a ne na pofidérních názorech.

Dietám a hubnutí jsou věnovány doslova tisíce knih, které obvykle píší lékaři, odborníci na výživu, osobní trenéři a další „odborníci na zdraví“. Až na několik výjimek se však málokdy věnují více než povrchní úvaze o skutečných příčinách obezity. Co způsobuje, že přibíráme na váze?

Proč tloustneme? Hlavním problémem je naprostý nedostatek teoretického rámce pro pochopení obezity. Současné teorie jsou směšně zjednodušené a často berou v úvahu pouze jeden faktor:

- Obezitu způsobuje nadbytek kalorií.

- Obezitu způsobuje nadbytek sacharidů.

- Obezitu způsobuje nadměrná spotřeba masa.

- Obezitu způsobuje nadměrná konzumace tuků.

- Obezitu způsobuje příliš málo pohybu.

Všechna chronická onemocnění jsou však multifaktoriální a jednotlivé faktory se vzájemně nevylučují. Všechny mohou přispívat různou měrou. Například srdeční onemocnění má mnoho faktorů – rodinná anamnéza, pohlaví, kouření, cukrovka, vysoká hladina cholesterolu, vysoký krevní tlak a nedostatek fyzické aktivity, abychom jmenovali jen některé – a tento fakt je dobře znám. To však neplatí pro výzkum obezity.

Porozumění také brání naše zaměření na krátkodobé studie. Obezita se obvykle plně rozvine až po desetiletích. Přesto se často spoléháme na informace získané ze studií, které trvají jen několik týdnů. Pokud bychom studovali, jak se vyvíjí rez, museli bychom kovy pozorovat po dobu týdnů až měsíců, nikoliv hodin. Obezita je podobně dlouhodobé onemocnění. Krátkodobé studie nemusí mít vypovídající hodnotu.

I když chápu, že výzkumy nejsou vždy přesvědčivé, doufám, že tato kniha, která čerpá ze dvaceti let pomáhání pacientům s cukrovkou 2. typu trvale zhubnout a zvládnout tak jejich nemoc, poskytne strukturu, na které lze stavět.

Medicína založená na důkazech neznamená brát každý nekvalitní důkaz za bernou minci. Často čtu výroky typu „nízkotučná strava prokazatelně zcela odvrací srdeční onemocnění“. Potvrzením budiž studie na pěti krysách. To lze jen stěží považovat za důkaz. Budu odkazovat pouze na studie provedené na lidech, a to většinou pouze na ty, které byly publikovány v kvalitních recenzovaných časopisech. V této knize nebudu zmiňovat žádné studie na zvířatech. Důvod tohoto rozhodnutí lze ilustrovat „podobenstvím o krávě“:

Dvě krávy diskutovaly o nejnovějším výzkumu výživy, který byl proveden na lvech. Jedna kráva říká druhé: „Slyšela jsi, že jsme se posledních 200 let mýlily? Nejnovější výzkumy ukazují, že jíst trávu je špatné a jíst maso je dobré“. A tak obě krávy začaly jíst maso. Krátce nato onemocněly a zemřely.

O rok později se dva lvi bavili o nejnovějším výzkumu výživy, který byl proveden na kravách. Jeden lev řekl druhému, že nejnovější výzkumy ukázaly, že jíst maso zabíjí a jíst trávu je dobré. Oba lvi tedy začali jíst trávu a zemřeli.

Jaké je ponaučení z tohoto příběhu? Nejsme myši. Nejsme krysy. Nejsme šimpanzi ani chápani. Jsme lidské bytosti, a proto bychom měli brát v úvahu pouze studie na lidech. Zajímá mě obezita u lidí, ne u myší. V rámci možností se snažím zaměřit spíše na příčinné faktory než na asociační studie. Je nebezpečné předpokládat, že když jsou dva faktory příbuzné, je jeden příčinou druhého. Svědčí o tom katastrofa s hormonální substituční terapií u žen po menopauze. Substituční terapie byla spojena s nižším výskytem srdečních onemocnění, ale to neznamenalo, že byla příčinou nižšího výskytu srdečních onemocnění. Ve výzkumu v oblasti výživy se však nelze asociačním studiím vyhnout vždy, často totiž bývají nejlepším dostupným důkazem.

První část této knihy, „Epidemie“, se zabývá časovou osou epidemie obezity a podílem rodinné anamnézy pacienta a ukazuje, jak obojí osvětluje základní příčiny.

Druhá část, „Kalorický podvod“, podrobně rozebírá současnou kalorickou teorii, včetně studií o cvičení a přejídání. Jsou zde zdůrazněny nedostatky současného chápání obezity.

Třetí část, „Nový model obezity“, představuje hormonální teorii obezity, která je pádným vysvětlením obezity jako zdravotního problému. V těchto kapitolách vysvětluji ústřední roli inzulínu při regulaci tělesné hmotnosti a popisuji životně důležitou roli inzulínové rezistence.

Čtvrtá část, „Obezita jako společenský fenomén“, se zabývá tím, jak hormonální teorie obezity vysvětluje některé souvislosti obezity. Proč je obezita spojena s chudobou? Co můžeme udělat s dětskou obezitou?

Pátá část, „Co je špatně s naší stravou?“, zkoumá roli tuků, bílkovin a sacharidů, tří makronutrientů, při přibývání na váze. Dále se podíváme na jednoho z hlavních viníků tloustnutí – fruktózu – a účinky umělých sladidel.

Šestá část, „Řešení“, poskytuje návod na trvalou léčbu obezity řešením hormonální nerovnováhy, konkrétně vysoké hladiny inzulínu v krvi. Stravovací pokyny pro snížení hladiny inzulínu zahrnují snížení přidaného cukru a rafinovaných obilovin, udržení mírné spotřeby bílkovin a přidání zdravých tuků a vlákniny. Přerušovaný půst je účinným způsobem léčby inzulínové rezistence bez negativních dopadů redukčních diet. Zvládání stresu a zlepšení spánku pomáhá snížit hladinu kortizolu a kontrolovat hladinu inzulínu.

Tajemství obezity poskytuje rámec pro pochopení stavu lidské obezity. Ačkoli obezita se v mnoha důležitých aspektech podobá cukrovce 2. typu, je tato kniha především o obezitě.

Proces zpochybňování současných výživových dogmat je někdy znepokojivý, ale zdravotní dopady jsou příliš důležité na to, aby je bylo možné ignorovat. Co vlastně způsobuje přibývání na váze a co s tím můžeme dělat? Tato otázka je základním tématem této knihy. Nový rámec pro pochopení a léčbu obezity představuje novou naději pro zdravější budoucnost.

Jason Fung, MD

PRVNÍ
ČÁST

Epidemie

( 1)

JAK SE Z OBEZITY STALA EPIDEMIE

●

Ze všech parazitů, kteří postihují lidstvo, neznám a ani si nedokážu představit žádného, který by nás trápil víc než obezita.

William Banting

Jedna věc mi vždycky vrtala hlavou: Proč jsou někteří lékaři tlustí? Lékaři, kteří jsou uznávanými autoritami v oblasti lidské fyziologie, by měli být skutečnými odborníky na příčiny a léčbu obezity. Většina lékařů je také velmi pracovitá a disciplinovaná. Protože nikdo nechce být tlustý, měli by mít zejména lékaři znalosti i odhodlání zůstat štíhlí a zdraví.

Proč tedy existují tlustí lékaři?

Standardní recept na hubnutí zní: „Jezte méně, více se hýbejte“. Zní to naprosto rozumně. Ale proč to nefunguje? Možná se lidé, kteří chtějí zhubnout, touto radou neřídí. Mozek je ochotný, ale tělo slabé. Ale uvědomme si, jakou sebekázeň a odhodlání vyžaduje absolvování studia medicíny, stáže, atestace a praxe. Těžko si lze představit, že lékařům s nadváhou jednoduše chybí vůle řídit se vlastními radami.

Zůstává tedy možnost, že tato běžná rada je prostě špatná. A pokud ano, pak je celé naše chápání obezity od základu chybné. Vzhledem k současné epidemii obezity mám podezření, že takový scénář je nejpravděpodobnější. Musíme tedy začít úplně od začátku, od důkladného pochopení nemoci, kterou lidská obezita je.

Musíme začít s nejdůležitější otázkou týkající se obezity nebo jakékoli jiné nemoci: „Co ji způsobuje?“ Touto zásadní otázkou se obvykle nezabýváme, protože si myslíme, že odpověď již známe. Zdá se to být tak zřejmé: je to otázka příjmu a výdeje kalorií.

Kalorie je jednotka energie v potravě, kterou tělo využívá k různým funkcím, jako je dýchání, výstavba nových svalů a kostí, transport krve a další metabolické úkoly. Část energie z potravy se ukládá jako tuk. Příjem kalorií je energie z potravy, kterou sníme. Výdej kalorií je energie vynaložená na všechny tyto různé metabolické funkce.

Říkáme, že když počet přijatých kalorií převyšuje počet kalorií, které spálíme, dochází k přibývání na váze. Říkáme, že tloustnutí je způsobeno přílišným množstvím jídla a malým množstvím pohybu. Říkáme, že příliš mnoho kalorií způsobuje přibývání na váze. Tyto „pravdy“ nám připadají tak samozřejmé, že si neklademe otázku, zda jsou skutečně pravdivé. Ale jsou?

BEZPROSTŘEDNÍ VERSUS KONEČNÁ PŘÍČINA

Nadbytek kalorií může být bezprostřední příčinou přibývání na váze, nikoli však příčinou konečnou.

Jaký je rozdíl mezi bezprostřední a konečnou příčinou? Bezprostřední příčina je bezprostředně odpovědná, zatímco konečná příčina je to, co odstartovalo řetězec událostí.

Vezměme si alkoholismus. Co je příčinou alkoholismu? Bezprostřední příčinou je „pití příliš velkého množství alkoholu“ – což je nesporně pravda, ale není to nijak zvlášť užitečné. Otázka a příčina jsou zde jedno a totéž, protože alkoholismus znamená „pití příliš velkého množství alkoholu“. Léčebné rady zaměřené proti bezprostřední příčině – „Přestaňte pít tolik alkoholu“ – jsou k ničemu.

Zásadní otázka, která nás skutečně zajímá, zní: Jaká je konečná příčina vzniku alkoholismu? Mezi konečné příčiny patří:

- návyková povaha alkoholu,

- případná rodinná anamnéza alkoholismu,

- nadměrný stres v domácím prostředí a/nebo

- osobnost se sklonem k závislostem.

Alkoholismus je skutečná nemoc a léčba musí být zaměřena proti konečné, nikoliv bezprostřední příčině. Pochopení konečné příčiny vede k účinné léčbě, jako je (v tomto případě) rehabilitace a síť sociální podpory.

Vezměme si jiný příklad. Proč se zřítí letadlo? Bezprostřední příčinou je, že „vztlak nebyl dostatečný k překonání gravitace“ – opět naprosto pravdivé, ale nijak užitečné. Konečnou příčinou může být:

- lidská chyba,

- mechanická závada a/nebo

- nepřízeň počasí.

Pochopení konečné příčiny vede k účinným řešením, jako je lepší výcvik pilotů nebo přísnější plány údržby. Doporučení „vytvářet větší vztlak než gravitace“ (větší křídla, výkonnější motory) nevedou ke snížení počtu leteckých nehod.

Toto pochopení se týká všeho. Například, proč je v této místnosti takové horko?

Bezprostřední příčina: Tepelná energie přicházející dovnitř je větší než tepelná energie odcházející ven.

Řešení: Zapněte ventilátory, abyste zvýšili množství tepla, které odchází.

Konečná příčina: Termostat je nastaven příliš vysoko.

Řešení: Snižte termostat.

Proč se loď potápí?

Bezprostřední příčina: Gravitace je silnější než vztlak.

Řešení: Snižte gravitaci odlehčením lodi.

Konečná příčina: Loď má v trupu velkou díru.

Řešení: Díru opravte.

V každém případě není řešení bezprostřední příčiny problému ani trvalé, ani smysluplné. Naproti tomu léčba konečné příčiny je mnohem úspěšnější.

Totéž platí pro obezitu: Co je příčinou přibývání na váze? Bezprostřední příčina: Konzumace více kalorií, než kolik jich vydáte. Pokud je bezprostřední příčinou více přijatých kalorií než vydaných, nevyslovenou odpovědí na poslední otázku je, že konečnou příčinou je „osobní volba“. Rozhodli jsme se jíst chipsy místo brokolice. Místo cvičení si vybíráme sledování televize. Tímto uvažováním se obezita mění z nemoci, kterou je třeba zkoumat a pochopit, na osobní selhání, charakterovou vadu. Místo abychom hledali hlavní příčinu obezity, transformujeme problém na:

- příliš mnoho jídla (obžerství) a/nebo

- příliš málo cvičení (lenost).

Obžerství a lenost jsou dva ze sedmi smrtelných hříchů. Proto o obézních říkáme, že si za to „mohou sami“. „Nechali se unést.“ To nám dává uklidňující iluzi, že chápeme konečnou příčinu problému. V internetovém průzkumu^1 z roku 2012 se 61 % dospělých Američanů domnívalo, že za epidemii obezity mohou „osobní rozhodnutí týkající se stravování a pohybu“. Diskriminujeme tedy obézní lidi. Litujeme je a zároveň jimi pohrdáme.

Při prosté úvaze však tato myšlenka prostě nemůže být pravdivá. Před pubertou mají chlapci a dívky v průměru stejné procento tělesného tuku. Po pubertě mají ženy v průměru téměř o 50 % více tělesného tuku než muži. K této změně dochází i přesto, že muži přijímají v průměru více kalorií než ženy. Proč tomu tak ale je?

Jaká je konečná příčina? Nemá to nic společného s osobní volbou. Není to charakterová vada. Ženy nejsou ani žravější, ani línější než muži. Hormonální koktejl, který odlišuje muže a ženy, musí způsobit, že ženy budou s větší pravděpodobností přebytečné kalorie hromadit jako tuk, místo aby je spalovaly.

Těhotenství také způsobuje výrazné přibývání na váze. Co je hlavní příčinou? Opět jsou to hormonální změny způsobené těhotenstvím – nikoli osobní volba –, které vyvolávají růst hmotnosti.

Kvůli nesprávnému chápání bezprostředních a konečných příčin se domníváme, že řešením obezity je jíst méně kalorií.

Všechny „autority“ s tím souhlasí. Výživová doporučení amerického ministerstva zemědělství, aktualizovaná v roce 2010, důrazně hlásají klíčové motto: „Hlídejte si celkový příjem kalorií, abyste si udrželi tělesnou hmotnost.“ Centrum pro kontrolu nemocí^2 nabádá pacienty k vyváženosti kalorií. Rada z brožury Národního institutu zdraví „Aim for a Healthy Weight“ (Zaměř se na zdravou váhu) zní: „Snižte počet kalorií..., které přijímáte z jídla a nápojů, a zvyšte svou fyzickou aktivitu.“3

Všechny tyto rady tvoří slavnou strategii „Eat Less, Move More“ (Jezte méně, hýbejte se více), kterou si „odborníci“ na obezitu tak oblíbili. Ale je tu jedna zvláštní myšlenka: Když už víme, co obezitu způsobuje, jak ji léčit, a utratili jsme miliony dolarů na vzdělávání a programy proti obezitě, proč jsme stále tlustší?

ANATOMIE EPIDEMIE

nebyli jsme vždy tak posedlí kaloriemi. Po většinu lidské historie byla obezita vzácná. Jedinci v původních společnostech, kteří se stravovali tradičním způsobem, byli zřídkakdy obézní, a to i v dobách hojnosti jídla. S rozvojem civilizace se začala objevovat obezita. Mnozí spekulovali o příčině, která se skrývá v rafinovaných sacharidech, jako jsou cukr a škroby. Jean Anthelme Brillat-Savarin (1755–1826), někdy považovaný za otce nízkosacharidové diety, napsal v roce 1825 vlivnou učebnici Fyziologie chuti. V ní uvedl: „Druhou z hlavních příčin obezity jsou moučné a škrobové látky, které člověk činí hlavní složkou své každodenní stravy. Jak jsme již řekli, všechna zvířata, která se živí moučnou stravou, chtě nechtě tloustnou; a člověk není v tomto univerzálním zákonu výjimkou.“4

Všechny potraviny lze rozdělit do tří skupin makroživin: tuk, bílkoviny a sacharidy. Slovo „makro“ ve slově „makroživiny“ odkazuje na skutečnost, že většina jídla, které jíme, se skládá z těchto tří skupin. Mezi mikroživiny, které tvoří velmi malou část potravy, patří vitaminy A, B, C, D, E a K, a také minerální látky, jako je železo a vápník. Škrobové potraviny a cukry jsou kompletně tvořeny sacharidy.

O několik desetiletí později objevil anglický hrobník William Banting (1796–1878) vlastnosti rafinovaných sacharidů, které vedou k tloustnutí. V roce 1863 vydal brožuru Letter on Corpulence, Addressed to the Public (Zpráva o korpulentnosti: Zaměřeno na veřejnost), která je často považována za první knihu o stravě na světě. Jeho příběh je poměrně nenápadný. Nebyl obézním dítětem, ani se v jeho rodině obezita nevyskytovala. Ve svých třiceti letech však začal přibírat na váze. Ne moc, možná kilo nebo dvě ročně. Ve dvaašedesáti měřil metr devadesát a vážil 92 kilogramů. Na dnešní poměry to není nijak pozoruhodné, ale ve své době ho považovali za poměrně zavalitého. S obavami hledal u svých lékařů radu, jak zhubnout.

Nejdříve se snažil méně jíst, ale výsledkem byl jen hlad. Zhubnout se mu nedařilo. Po té tedy zkusil více pohybu a začal veslovat po Temži nedaleko svého londýnského domu. Fyzická kondice se mu sice zlepšila, ale objevila se „ohromná chuť k jídlu, kterou jsem nemohl ignorovat“.5 Přesto se mu nedařilo zhubnout.

Nakonec na radu svého lékaře vyzkoušel nový přístup. S myšlenkou, že po sladkých a škrobnatých potravinách se tloustne, se usilovně vyhýbal veškerému pečivu, mléku, pivu, sladkostem a bramborám, které dříve tvořily velkou část jeho jídelníčku. (Dnes bychom tuto dietu označili jako dietu s nízkým obsahem rafinovaných sacharidů.) William Banting nejenže zhubl a váhu si udržel, ale cítil se také tak dobře, že se rozhodl napsat svůj slavný spisek. Domníval se, že přibývání na váze je důsledkem konzumace příliš velkého množství „sacharidů, po kterých se tloustne“.

Po většinu následujícího století byly diety s nízkým obsahem rafinovaných sacharidů přijímány jako běžná léčba obezity. V padesátých letech 20. století se jednalo o poměrně standardní doporučení. Kdybyste se zeptali svých prarodičů, co způsobuje obezitu, nemluvili by o kaloriích. Místo toho by vám řekli, abyste přestali jíst sladká a škrobovitá jídla. K potvrzení pravdy sloužily zdravý rozum a empirické pozorování. Výživových „odborníků“ a vládních stanovisek nebylo potřeba.

Počítání kalorií se objevilo na počátku 20. století v knize Eat Your Way to Health (Projezte se ke zdraví), kterou napsal dr. Robert Hugh Rose jako „vědecký systém kontroly hmotnosti“. Na tuto knihu navázal v roce 1918 bestseller Diet and Health, with the Key to Calories (Strava a zdraví, včetně kalorického klíče), který napsala dr. Lulu Hunt Petersová, americká lékařka a novinová publicistka. Herbert Hoover, tehdejší šéf amerického Úřadu pro potraviny, přešel na počítání kalorií. Dr. Petersová radila pacientům, aby začali půstem, jeden až dva dny se zdrželi všech potravin, a pak se omezili na 1200 kalorií denně. Zatímco na radu držet půst se rychle zapomnělo, moderní schémata počítání kalorií se příliš nezměnila.

V padesátých letech 20. století se veřejnost stále více obávala „velké epidemie“ srdečních onemocnění. U zdánlivě zdravých Američanů se pořád častěji objevovaly infarkty. Při zpětném pohledu mělo být zřejmé, že ve skutečnosti o žádnou takovou epidemii nejde.

Objev vakcín a antibiotik spolu se zvýšenou hygienickou péčí změnily podobu lékařské reality. Dříve smrtelné infekce, jako je zápal plic, tuberkulóza a infekce zažívacího traktu, se staly léčitelnými. Srdeční choroby a rakovina nyní způsobovaly relativně větší procento úmrtí, což vedlo k tomu, že veřejnost epidemii chápala nesprávně (viz obrázek 1.1^6).

Obrázek 1.1 – Příčiny úmrtí ve Spojených státech 1900 vs. 1960.

Nárůst průměrné délky života v letech 1900 až 1950 posílil přesvědčení, že jsme svědky epidemie koronárních chorob. V roce 1900 byla průměrná délka života bělochů padesát let.7 V roce 1950 dosáhla 66 let a v roce 1970 téměř 68 let. Pokud by lidé neumírali na tuberkulózu, pak by žili dostatečně dlouho na to, aby se u nich vyvinul infarkt. V současné době je průměrný věk při prvním infarktu 66 let.8 Riziko infarktu u padesátiletého muže je podstatně nižší než u osmašedesátiletého. Přirozeným důsledkem vyšší průměrné délky života je tedy zvýšený výskyt ischemické choroby srdeční.

Každý dobrý příběh však potřebuje záporného hrdinu a do této role byl obsazen tuk. Předpokládalo se, že tuky ve stravě zvyšují množství cholesterolu, tukové látky, která přispívá ke vzniku srdečních onemocnění. Brzy začali lékaři prosazovat stravu s nižším obsahem tuků. S velkým nadšením a pochybnými vědeckými poznatky se začalo s démonizací tuků ve stravě.

Byl tu problém, i když jsme ho v té době neviděli. Tuky, bílkoviny a sacharidy jsou třemi makronutrienty: snížení obsahu tuků ve stravě znamenalo jejich nahrazení bílkovinami nebo sacharidy. Vzhledem k tomu, že mnoho potravin s vysokým obsahem bílkovin, jako je maso a mléčné výrobky, má také vysoký obsah tuku, je obtížné snížit obsah tuku ve stravě, aniž by se snížil také obsah bílkovin.

Pokud bychom tedy omezili tuky, museli bychom zvýšit množství sacharidů a naopak. Ve vyspělých zemích jsou všechny tyto sacharidy obvykle vysoce rafinované.

Nízký obsah tuků = vysoký obsah sacharidů.

Toto dilema vyvolalo značné rozladění a nesoulad. Rafinované sacharidy nemohly být zároveň dobré (protože obsahují málo tuku) i špatné (protože se po nich tloustne). Řešení, které přijala většina odborníků na výživu, spočívalo v tvrzení, že se netloustne po sacharidech. Namísto toho jsou to kalorie, které způsobují tloustnutí. Bez důkazů a historického precedentu bylo svévolně rozhodnuto, že přibývání na váze způsobuje nadbytek kalorií, nikoliv konkrétní potraviny. Tuk, jakožto dietní zloduch, byl nyní tím, po čem se tloustne – dříve neznámý koncept. Model „příjem/výdej kalorií“ začal vytlačovat převládající model „sacharidů způsobujících tloustnutí“.

Ne všichni se však přidali. Jedním z nejznámějších odmítačů byl významný britský odborník na výživu John Yudkin (1910–1995). Při studiu stravy a srdečních onemocnění nezjistil žádnou souvislost mezi tuky ve stravě a srdečními chorobami. Domníval se, že hlavním viníkem obezity i srdečních onemocnění je cukr.9, 10 Jeho kniha z roku 1972 Pure, White and Deadly: How Sugar Is Killing Us (Čistý, bílý a smrtící: Jak nás cukr zabíjí) je až děsivě prozíravá (a rozhodně by měla získat cenu za nejlepší knižní titul všech dob). Rozpoutala se vášnivá vědecká debata o tom, zda je viníkem tuk nebo cukr.

VÝŽIVOVÉ SMĚRNICE

Tato otázka byla definitivně vyřešena v roce 1977, a to nikoliv vědeckou debatou nebo objevem, ale vládním nařízením. George McGovern, tehdejší předseda zvláštního Výboru senátu Spojených států pro výživu a lidské potřeby, svolal tribunál a po několikadenním jednání bylo rozhodnuto, že od nynějška je viníkem všeho tuk. Nejenže tuky ve stravě způsobují srdeční choroby, ale jsou také příčinou obezity, protože tuky jsou kaloricky vydatné.

Výsledné prohlášení se stalo Výživovým doporučením pro Spojené státy. Celý národ a brzy i celý svět se nyní řídil výživovými radami politika. Jednalo se o pozoruhodný odklon od tradice. Poprvé se do amerických kuchyní vetřela státní instituce. Maminka nám říkala, co bychom měli a neměli jíst. Ale odteď nám to bude říkat Velký bratr. A ten řekl: „Jezte méně tuku a více sacharidů.“

Bylo stanoveno několik konkrétních stravovacích cílů.

Mezi ně patřilo:

- zvýšit spotřebu sacharidů, aby tvořily 55 až 60 % kalorií, a

- snížit spotřebu tuků z přibližně 40 % kalorií na 30 %, z čehož ne více než třetina by měla pocházet z nasycených tuků.

Bez jakýchkoli vědeckých důkazů došlo k ohromující proměně dříve zavrhovaných sacharidů. Zatímco směrnice stále uznávaly škodlivost cukru, rafinované obiloviny byly nevinné jako novicka v klášteře. Jejich výživové hříchy byly odčiněny, došlo k jejich reinkarnaci a přejmenování na zdravé celozrnné obiloviny.

Existovaly důkazy? Na tom téměř nezáleželo. Cíle byly nyní výživovou ortodoxií. Vše ostatní bylo pohanské. Pokud jste se nedrželi linie, byli jste zesměšňováni. Výživové doporučenípro Američany, zpráva vydaná v roce 1980 pro širokou veřejnost, se přesně řídila doporučeními McGovernovy zprávy. Výživová mapa světa se navždy změnila.

Výživové doporučenípro Američany, které se nyní aktualizuje každých pět let, dalo vzniknout nechvalně proslulé potravinové pyramidě v celé její nelogické kráse. Potravinami, které tvořily základnu pyramidy – potraviny, které bychom měli jíst každý den  – byly chléb, těstoviny a brambory. Právě těmto potravinám jsme se dříve vyhýbali, abychom zůstali štíhlí. Například brožura Americké kardiologické asociace (AHA) z roku 1995 The American Heart Association Diet: An Eating Plan for Healthy Americans, uvádí, že bychom měli jíst šest a více porcí „chleba, obilovin, těstovin a škrobnaté zeleniny (s nízkým obsahem tuku a cholesterolu)“. K pití „vybírejte... ovocné šťávy, sycené nealkoholické nápoje“. Aha. Bílé pečivo a sycené nealkoholické nápoje – večeře šampionů. Děkujeme, Americká kardiologická asociace!

Při vstupu do tohoto odvážného nového světa se Američané snažili vyhovět tehdejším výživovým autoritám a vědomě jedli méně tuku, červeného masa a vajec a více sacharidů. Když lékaři doporučili lidem, aby přestali kouřit, klesl počet kuřáků z 33 % v roce 1979 na 25 % v roce 1994. Když lékaři řekli, aby si lidé hlídali krevní tlak a cholesterol, došlo k poklesu vysokého krevního tlaku o 40 % a vysokého cholesterolu o 28 %. Když nám AHA nařídila jíst více chleba a pít více džusu, jedli jsme více chleba a pili více džusu.

Nevyhnutelně se zvýšila spotřeba cukru. V letech 1820 až 1920 se díky novým cukrovým plantážím v Karibiku a na jihu Spojených států zvýšila v USA dostupnost cukru. V letech 1920 až 1977 se spotřeba cukru zastavila. Přestože „vyhnout se přílišnému množství cukru“ bylo výslovným cílem Výživových doporučení pro Američany z roku 1977, spotřeba se přesto až do roku 2000 zvyšovala. Když jsme se soustředili na tuky, přestali jsme se zajímat o cukr. Všechno bylo „nízkotučné“ nebo „s nízkým obsahem cholesterolu“ a nikdo nevěnoval pozornost cukru. Zpracovatelé potravin si to uvědomili a zvýšili množství přidaných cukrů ve zpracovaných potravinách, aby je ochutili.

Spotřeba rafinovaných obilovin se zvýšila téměř o 45 %. Protože sacharidy jsou v Severní Americe obvykle rafinované, jedli jsme stále více nízkotučného chleba a těstovin, nikoli květáku a kapusty.11

Úspěch! Od roku 1976 do roku 1996 se průměrný příjem tuků snížil ze 45 % kalorií na 35 %. Spotřeba másla se snížila o 38 %. Spotřeba živočišných bílkovin se snížila o 13 %. Spotřeba vajec se snížila o 18 %. Zvýšila se spotřeba obilovin a cukrů.

Do té doby bylo široké přijetí nízkotučné stravy zcela neověřené. Netušili jsme, jaký vliv bude mít na lidské zdraví. Díky naší osudové domýšlivosti jsme si říkali, že jsme prostě chytřejší než 200 000 let stará matka příroda. A tak jsme se odvrátili od přirozených tuků a přijali rafinované nízkotučné sacharidy, jako chléb a těstoviny. Je ironií, že Americká kardiologická asociace se ještě v roce 2000 domnívala, že nízkosacharidové diety jsou nebezpečným módním výstřelkem, přestože se tyto diety používají téměř nepřetržitě od roku 1863.

Jaký byl výsledek? Výskyt srdečních onemocnění se rozhodně nesnížil, jak se očekávalo. Určitě však měla tato dietní manipulace jeden neúmyslný důsledek. Míra obezity, definovaná jako index tělesné hmotnosti vyšší než 30, dramaticky vzrostla, a to téměř přesně od roku 1977, jak ukazuje obrázek 1.2^12.

Obrázek 1.2 – Růst počtu obézních a extrémně obézních dospělých ve věku 20–74 let, USA

Prudký nárůst obezity začal právě s oficiálně schváleným přechodem na nízkotučnou stravu s vysokým obsahem sacharidů. Byla to pouhá náhoda? Možná je chyba spíše v naší genetické výbavě.

( 2)

DĚDIČNOST OBEZITY

●

Je poměrně zřejmé, že obezita se v rodinách dědí.1 Obézní děti mají často obézní sourozence. Z obézních dětí se stávají obézní dospělí.2 Obézní dospělí rodí obézní děti. Obezita v dětství je spojena s 200 až 400% zvýšením rizika obezity v dospělosti. To je nepopiratelný fakt. Spor se točí kolem toho, zda je tento trend genetickým problémem, nebo problémem životního prostředí – klasická debata „příroda versus výchova“.

Rodiny sdílejí genetické charakteristiky, které mohou vést k obezitě. Obezita však začala bujet teprve od 70. let 20. století. Naše geny se za tak krátkou dobu nemohly změnit. Genetika může z velké části vysvětlit proměnlivost rizika obezity mezi jedinci, ale ne to, proč se obézními stávají celé populace.

Nicméně rodina žije ve stejném prostředí, jí podobná jídla v podobnou dobu a má podobné postoje. Rodiny často sdílejí auta, žijí ve stejném fyzickém prostoru a budou vystaveny stejným chemickým látkám, které mohou způsobovat obezitu – tzv. chemickým obezogenům. Z těchto důvodů mnozí považují současné životní prostředí za hlavní příčinu obezity.

Tradiční teorie obezity založené na kaloriích dávají vinu tomuto „toxickému“ prostředí, které podporuje přejídání a odrazuje od fyzické námahy. Stravovací návyky a životní styl se od 70. let 20. století výrazně změnily, včetně:

- rozšíření nízkotučné stravy s vysokým obsahem sacharidů,

- zvýšení počtu příležitostí k jídlu během dne,

- většího počtu jídel mimo domov,

- většího počtu restaurací s rychlým občerstvením,

- více času stráveného v autech a dopravních prostředcích,

- větší obliby videoher,

- většího používání počítačů,

- zvýšení množství cukru ve stravě,

- většího používání kukuřičného sirupu s vysokým obsahem fruktózy a

- zvětšení velikosti porcí.

Každý z těchto faktorů nebo všechny najednou mohou přispívat k obezitogennímu prostředí. Většina moderních teorií obezity proto opomíjí význam genetických faktorů a místo toho se domnívá, že k obezitě vede konzumace nadbytečných kalorií. Jídlo a pohyb jsou koneckonců dobrovolné chování s malým genetickým vkladem.

Jakou roli tedy přesně hraje genetika v lidské obezitě?

PŘÍRODA VERSUS VÝCHOVA

Klasickou metodou pro určení relativního vlivu genetických a environmentálních faktorů je studium adoptivních rodin, čímž se z rovnice odstraní genetika. Porovnáním osvojenců s jejich biologickými a adoptivními rodiči lze izolovat relativní podíl vlivů prostředí. Dr. Albert J. Stunkard provedl některé z klasických genetických studií obezity.3 Údaje o biologických rodičích jsou často neúplné, důvěrné a pro výzkumníky nesnadno dostupné. Dánsko naštěstí vede relativně kompletní registr adopcí, který obsahuje informace o obou rodičích.

Dr. Stunkard zkoumal vzorek 540 dospělých dánských osvojenců a porovnával je s jejich adoptivními i biologickými rodiči. Pokud by byly nejdůležitější faktory prostředí, pak by se osvojenci měli podobat adoptivním rodičům. Pokud by byly nejdůležitější genetické faktory, měli by se osvojenci podobat biologickým rodičům.

Mezi hmotností adoptivních rodičů a adoptovaných dětí nebyla zjištěna žádná souvislost. To, zda byli adoptivní rodiče štíhlí nebo tlustí, nemělo na výslednou hmotnost adoptovaného dítěte žádný vliv. Prostředí poskytované adoptivními rodiči bylo do značné míry irelevantní.

Toto zjištění bylo velmi šokující. Standardní teorie založené na kaloriích viní z obezity faktory prostředí a lidské chování. Domnívají se, že pro rozvoj obezity jsou rozhodující podněty z prostředí, jako jsou stravovací návyky, rychlé občerstvení, nezdravé potraviny, konzumace sladkostí, nedostatek pohybu, počet aut a nedostatek hřišť a organizovaných sportovních aktivit. Ty však nehrají prakticky žádnou roli. Ve skutečnosti měli nejtlustší adoptované děti nejštíhlejší adoptivní rodiče.

Srovnání adoptivních dětí s jejich biologickými rodiči přineslo podstatně odlišný výsledek. Zde byla zjištěna silná a konzistentní korelace mezi jejich hmotností. Biologičtí rodiče se na výchově těchto dětí podíleli jen velmi málo nebo vůbec ne, neučili je přístupu k výživě nebo postoji k pohybu. Přesto je tendence k obezitě provázela jako kachňata. Když jste obézním rodičům dítě odebrali a umístili je do „hubené“ domácnosti, stejně se dítě stalo obézním.

Jak to?

Další klasickou strategií, jak rozlišit faktory prostředí a genetické faktory, je studium jednovaječných dvojčat vychovávaných odděleně. Jednovaječná dvojčata sdílejí identický genetický materiál a dvojvaječná dvojčata mají 25 % společných genů. V roce 1991 dr. Stunkard zkoumal soubory dvoj- a jednovaječných dvojčat v podmínkách společné i oddělené výchovy.4 Porovnáním jejich hmotnosti se měl zjistit vliv rozdílného prostředí. Výsledky vyvolaly v obezitologickém výzkumu další šok. Přibližně 70 % výskytu obezity je rodinného původu.

Sedmdesát procent.

Takové procento vašeho sklonu k přibírání na váze je určeno vaším původem. Obezita je v drtivé většině dědičná. Je však okamžitě jasné, že dědičnost nemůže být jediným faktorem vedoucím k epidemii obezity. Výskyt obezity je v průběhu desetiletí relativně stabilní. Většina epidemie obezity se zhmotnila během jediné generace. Naše geny se za tu dobu nezměnily. Jak můžeme vysvětlit tento zdánlivý rozpor?

HYPOTÉZA SPOŘIVÉHO GENU

Prvním pokusem o vysvětlení genetického základu obezity byla hypotéza spořivého genu, která se stala populární v 70. letech 20. století. Předpokládá, že všichni lidé jsou evolučně předurčeni k přibírání na váze jako mechanismu přežití.

Argumentace zní přibližně takto: V paleolitu bylo jídla málo a bylo obtížné ho získat. Hlad je jedním z nejsilnějších a nejzákladnějších lidských instinktů. Gen spořivosti nás nutí jíst co nejvíce a tato genetická predispozice k přibírání na váze vytváří výhodu pro přežití. Zvyšování tělesných zásob (tuku) umožňovalo delší přežití v dobách bídy a nedostatku. Ti, kteří měli tendenci kalorie spalovat, místo aby je ukládali, byli selektivně vyhubeni. Gen spořivosti je však nevhodný pro moderní „all-you-can-eat“ svět, protože způsobuje tloustnutí a obezitu. My však jednoduše následujeme své genetické nutkání tloustnout.

Podobně jako rozkládající se meloun vypadá tato hypotéza na první pohled docela rozumně. Když ale řízneme trochu hlouběji, najdeme shnilé jádro. Tato teorie už dávno přestala být brána vážně. V médiích se však stále objevuje, a tak stojí za to její nedostatky trochu rozebrat. Nejzjevnějším problémem je, že přežití v přírodě závisí na tom, zda člověk nemá ani podváhu, ani nadváhu. Tlusté zvíře je pomalejší a méně mrštné než jeho hubenější kolegové. Predátoři dají přednost tučnější kořisti před hůře ulovitelnou hubenou kořistí. Ze stejného důvodu by pro tlusté predátory bylo mnohem obtížnější ulovit štíhlou a rychlou kořist. Tloušťka těla není vždy výhodou pro přežití, ale naopak může být výraznou nevýhodou. Kolikrát jste v programu National Geographic viděli tlustou zebru nebo gazelu? A co tlustí lvi a tygři?

Předpoklad, že lidé jsou geneticky předurčeni k přejídání, je nesprávný. Stejně jako existují hormonální signály hladu, existují další hormony, které nám říkají, že máme dost a brání nám v přejídání. Vezměme si bufet, kde můžete hodovat bez omezení. Není možné jednoduše jíst a jíst bez přestávky, protože v jednu chvíli máme dost. Když budeme v jídle pokračovat, následuje nevolnost a zvracení. Neexistuje žádná genetická predispozice k přejídání. Naopak, existuje silná vrozená ochrana proti němu.

Hypotéza spořivého genu předpokládá, že chronický nedostatek jídla zabránil obezitě. Mnoho tradičních společností však mělo dostatek jídla po celý rok. Například Tokelau, vzdálený kmen v jižním Pacifiku, se živil kokosovými ořechy, plody chlebovníku a rybami, které byly k dispozici po celý rok. Bez ohledu na to obezitu neznali až do nástupu industrializace a západního vlivu na jejich tradiční stravu. Ani v současné Severní Americe není od dob Velké hospodářské krize hladomor běžným jevem. Přesto k nárůstu obezity došlo až od 70. let 20. století.

U volně žijících zvířat je morbidní obezita vzácná, a to i při hojnosti potravy, s výjimkou případů, kdy je součástí normálního životního cyklu, jako je tomu u hibernujících zvířat. Hojnost potravy vede k nárůstu počtu zvířat, nikoli k enormnímu zvětšení jejich velikosti. Vzpomeňte si na krysy nebo šváby. Když je potravy málo, populace krys je nízká. Když je potravy dostatek, jejich počet prudce vzroste. Krys normální velikosti je mnohem více, nikoli stejný počet morbidně obézních krys.

Velmi vysoké procento tuku v těle není pro přežití výhodné. Muž-maratonec může mít 5 až 11 % tělesného tuku. Toto množství poskytuje dostatek energie na přežití bez jídla více než měsíc. Některá zvířata se pravidelně vykrmují. Například medvědi před zimním spánkem běžně přibírají na váze – aniž by to poškodilo jejich zdraví. Lidé se však k zimnímu spánku neukládají. Mezi tloušťkou a obezitou je důležitý rozdíl. Obezita je stav, kdy je člověk tlustý do té míry, že to má negativní zdravotní následky. Medvědi, stejně jako velryby, mroži a další tlustá zvířata jsou tlustí, ale ne obézní, protože netrpí žádnými zdravotními následky. Ve skutečnosti jsou geneticky naprogramováni k tloustnutí. My ne. U lidí evoluce neupřednostnila obezitu, ale spíše štíhlost.

Hypotéza spořivého genu obezitu nevysvětluje. Kde je tedy vysvětlení? Jak uvidíme ve třetí části „Nový model obezity“, hlavní příčinou obezity je komplexní hormonální nerovnováha, jejímž ústředním rysem je vysoká hladina inzulínu v krvi. Hormonální profil dítěte je ovlivněn prostředím v těle matky před porodem, což zakládá tendenci k vysoké hladině inzulínu a s tím související obezitě v pozdějším věku. Definice obezity jako kalorické nerovnováhy jednoduše nemůže vysvětlit tento převážně genetický vliv, protože jídlo a cvičení jsou dobrovolné chování. Obezita jako hormonální nerovnováha tento genetický dopad vysvětluje lépe.

Dědičné faktory však odpovídají pouze za 70 % pozorovaného sklonu k obezitě. Zbývajících 30 % faktorů máme pod kontrolou. Ale co bychom měli dělat, abychom toho co nejvíce využili? Jsou řešením strava a cvičení?

DRUHÁ
ČÁST

Kalorický podvod

( 3)

Omyl redukčních diet

●

Tradičně se na obezitu pohlíželo jako na důsledek toho, jak lidé zpracovávají kalorie, tj. že hmotnost člověka lze předpovědět pomocí jednoduché rovnice:

Příjem kalorií – Spotřeba kalorií = Tělesný tuk.

Tato klíčová rovnice je základem toho, čemu říkám kalorický podvod. Je nebezpečná právě proto, že se zdá tak jednoduchá a intuitivní. Musíte však pochopit, že je v ní zabudováno mnoho falešných předpokladů.

Předpoklad 1: Přijaté a vydané kalorie jsou na sobě nezávislé.

Tento předpoklad je zásadním omylem. Jak uvidíme dále v této kapitole, experimenty a zkušenosti prokázaly, že to neplatí. Příjem a výdej kalorií jsou úzce závislé proměnné. Snížení příjmu kalorií vyvolává snížení výdeje kalorií. Snížení příjmu o 30 % má za následek snížení výdeje o 30 %. Konečným výsledkem je minimální úbytek hmotnosti.

Předpoklad 2: Bazální metabolismus je stabilní

Jsme posedlí příjmem kalorií a málokdy se zamýšlíme nad jejich výdejem, s výjimkou cvičení. Měření kalorického příjmu je jednoduché, ale složitější je změřit celkový energetický výdej. Proto se vychází z jednoduchého, ale zcela mylného předpokladu, že energetický výdej zůstává konstantní s výjimkou cvičení. Celkový energetický výdej je součtem bazálního metabolismu, termogenního účinku potravy, termogeneze při necvičení, zvýšené spotřeby kyslíku po cvičení a  cvičení. Celkový energetický výdej se může zvýšit nebo snížit až o 50 % v závislosti na kalorickém příjmu i dalších faktorech.

Předpoklad 3: Vědomě kontrolujeme množství přijatých kalorií

Jídlo je vědomý akt, proto předpokládáme, že jídlo je vědomé rozhodnutí a hlad v něm hraje jen podružnou roli. Rozhodnutí, kdy jíst a kdy přestat, však ovlivňují četné překrývající se hormonální systémy. O jídle se vědomě rozhodujeme v reakci na signály hladu, které jsou z velké části zprostředkovány hormonálně.

Vědomě přestáváme jíst, když tělo vyšle signály sytosti, které jsou také z velké části zprostředkovány hormonálně.

Například vůně smažícího se jídla vyvolá v době oběda hlad. Pokud jste však právě dojedli velké jídlo, mohou vám tytéž pachy způsobit mírnou nevolnost. Vůně jsou stejné. Rozhodnutí jíst či nejíst je v zásadě hormonální. Naše tělo má k dispozici složitý systém, který nás vede k tomu, abychom jedli, nebo nejedli. Regulace tělesného tuku je pod automatickou kontrolou, stejně jako dýchání. Vědomě si nepřipomínáme, že máme dýchat, ani si nepřipomínáme, že má bít naše srdce. Jediným způsobem, jak takové kontroly dosáhnout, jsou homeostatické mechanismy. Vzhledem k tomu, že hormony řídí jak příjem, tak výdej kalorií, je obezita hormonální, nikoli kalorickou poruchou.

Předpoklad 4: Zásoby tuku jsou v podstatě neregulovatelné

Každý systém v našem těle je regulován. Růst do výšky je regulován růstovým hormonem. Cukr v krvi je (mimo jiné) regulován hormony inzulínem a glukagonem. Pohlavní dospívání reguluje testosteron a estrogen. Tělesná teplota je regulována hormonem stimulujícím štítnou žlázu a volným tyroxinem. Tento seznam je nekonečný.

My však máme věřit, že růst tukových buněk je v podstatě neregulovaný. Prostý akt stravování, bez jakéhokoli zásahu jakýchkoli hormonů, povede k tvorbě tukových zásob. Kalorie navíc jsou do tukových buněk vhazovány jako housky do pytle. Tento předpoklad se již ukázal jako mylný. Stále nalézáme nové hormonální cesty v regulaci zvyšování objemu tuku. Nejznámějším hormonem regulujícím růst tuku je leptin, ale důležitou roli mohou hrát i adiponektin, hormonálně citlivá lipáza, lipoproteinová lipáza a lipáza tukových triglyceridů. Pokud hormony regulují ukládání tukových zásob, pak je obezita hormonální, nikoli kalorická porucha.

Předpoklad 5: Kalorie je kalorie

Tento předpoklad je nejnebezpečnější ze všech. Je zjevně pravdivý. Stejně jako pes je pes nebo stůl je stůl. Existuje mnoho různých druhů psů a stolů, ale jednoduché tvrzení, že pes je pes, je pravdivé. Skutečným problémem je však toto: Je pravda, že všechny kalorie ovlivňují tloustnutí stejně?

„Kalorie je kalorie“ znamená, že jedinou důležitou proměnnou při přibírání na váze je celkový příjem kalorií, a proto lze všechny potraviny redukovat na jejich kalorickou hodnotu. Způsobuje však kalorie olivového oleje stejnou metabolickou odezvu jako kalorie cukru? Odpověď je samozřejmě záporná. Tyto dvě potraviny mají mnoho snadno měřitelných rozdílů. Cukr zvýší hladinu glukózy v krvi a vyvolá inzulínovou reakci slinivky břišní. Olivový olej nikoliv. Když se olivový olej vstřebá v tenkém střevě a dopraví se do jater, nedojde k žádnému výraznému zvýšení hladiny glukózy ani inzulínu. Tyto dvě potraviny vyvolávají značně odlišné metabolické a hormonální reakce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dejte sbohem obezitě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.