Venezuela:
Rozklad ráje

Eduard Freisler

Edice N

Proč?

Poprvé jsem do Venezuely přijel v roce 2007. Tehdy to byla země, která i přes řadu problémů především se zločinností dokázala každého návštěvníka lehce okouzlit svými přírodními krásami, relativně dobrými a levnými službami, hojností jídla a pití, rozmanitou kulturou mnoha odlišných geografických regionů a skoro až hmatatelnou radostí ze života. V této statistice je na tom dnes Venezuela bídně. Podle indexu štěstí, který sestavuje OSN, jsou v současnosti Venezuelané nejnešťastnějšími lidmi na světě.

Pravidelně jsem do Venezuely začal jezdit od roku 2015, kdy jsem tam sledoval vítězství opozice v parlamentních volbách. Ulice mluvila o tamní sametové revoluci. Tvrdé vystřízlivění nastalo v letech 2016 a 2017. Nicolás Maduro, od 8. března 2013 prezident země, sebral parlamentu veškeré pravomoci a vytvořil parlament alternativní, složený pouze ze socialistů. Venezuelané, především v Caracasu, celých pět měsíců na protest pochodovali ulicemi ve snaze Madura svrhnout, nebo ho alespoň donutit k ústupkům. Vůdce jejich volání nevyslyšel, nechal protestující dokonce i zabíjet, zavírat do vězení, mučit. Příslib venezuelské verze sametové revoluce jako z roku 1989 se brutálně změnil v obdobu pražského jara 1968.

V roce 2018 jsem se do Caracasu přestěhoval a na vlastní kůži zažíval postupný kolaps země. Byl to často ubíjející život plný nekonečných výpadků elektřiny, nedostatku pitné vody, chybějících potravin a atmosféry úzkosti, paranoidních představ a tupé deprese. To všechno v otravném pochodu revoluce, kterou chavistas – přívrženci chavismu, ideologie zesnulého vůdce jejich socialistické revoluce – dokola oslavovali, včetně až morbidní glorifikace právě samotného Huga Cháveze. Ten zemřel na rakovinu v roce 2013.

*

Epický příběh venezuelského rozkladu vám skrze své pocity, vize a životní zkušenosti přiblíží Liliana „Caramelo“ Borelan, šéfka dětského gangu. Na ulici ji vyhnal hlad a domácí násilí. Seznámíte se s vysokoškolským profesorem Carlosem Molinou, který musel začít farmařit, aby se uživil. Svou zkušenost přiblíží i Edgar Sotillo, neurochirurg bez rentgenu a základních pomůcek, jenž musel léky pro své pacienty do vlastní nemocnice pašovat.

*

V další části knihy se pokusím postihnout důvody, jež Venezuelu do této mizerie přivedly. K ucelenému obrazu mi přispěla řada expertů. Vedl jsem desítky rozhovorů s ekonomy, politiky, diplomaty, lékaři, obránci lidských práv, bezpečnostními analytiky, ropnými odborníky, historiky i umělci.

Svůj pohled přidal i Douglas Bravo, stařičký partyzán, jehož touhou v 60. letech byl ozbrojený boj ve stylu Ernesta Che Guevary, ovšem na sklonku svého života vyzýval k násilnému svržení socialistického vůdce. K fenoménu venezuelské krize měla vzhledem ke své rodinné historii a vlastní práci co říct i Vanessa Antonia Neumann, diplomatka ve službách Juana Guaidóa, prozatímního prezidenta země, a někdejší přítelkyně rockera Micka Jaggera.

O své postřehy se se mnou podělil i americký politik, diplomat a advokát Elliot Abrams, zvláštní zmocněnec amerického prezidenta Donalda Trumpa pro Venezuelu. Byl to on, kdo mohl prezidenta přesvědčovat třeba i k americké invazi do Venezuely.

Mezi tématy nemůže chybět ropa – dar i prokletí Venezuely –, hnutí chavismo a jeho styl vládnutí, kontroverzní role domácí opozice a Spojených států a existence zdejší šedé eminence – represivního aparátu Fidela Castra.

*

Nakonec se pokusím nastínit vize zainteresovaných, jak z venezuelské společenské a osobnostní krize ven. Často jde o ideální představy, někdy o průnik mezi realitou a přáním. Najdou se i mnozí, kteří Venezuelu považují za zemi ztracené generace, či dokonce dvou.

Britská ekonomka Kate Raworth z Oxfordské univerzity vytyčila devět základních lidských potřeb nezbytných pro dobrý život. Její takzvaný koblihový model tyto potřeby usouvztažňuje s ničím menším než samotnou naší planetou. Jinými slovy dává návod, jak žít plnohodnotný život v souladu s přírodou tak, aby v atmosféře nepřibývalo oxidu uhličitého, aby se oceány neměnily v obří tůně kyselosti, aby se do půdy nedostávalo příliš mnoho pesticidů.

Venezuelan za bolívarovské revoluce je od těchto hranic, od tohoto ekologického stropu na hony vzdálen. Ekologický otisk prakticky nezanechává – nedostává se mu totiž naplnění většiny z oněch devíti potřeb. Jde například o solidní plat, spolehlivou zdravotní péči, dobré vzdělání, politický hlas, spravedlnost a přístup k energiím. V mnoha částech země jsou to dokonce i jídlo, pitná voda a důstojné bydlení.

Přes to všechno jsem ve Venezuele potkal mnoho lidí, kteří i přes nepohodlný, nebezpečný život, jehož radosti z duše utíkají jako vzduch ze splasklého balonku, nacházejí ve své realitě smysl, nenechali se zkorumpovat, pečují o svou důstojnost a posilují svou integritu.

Nenechávají se zdeptat zahořklostí, mrzutostí a sebelítostí. Oni jsou hlavní motivací k napsání této knihy. A inspirací, která mě bude provázet po zbytek mého vlastního života.

Ve slepém opojení

„Lůza je na pochodu, užívej si, dokud můžeš.“

— nejmenovaný obyvatel Caracasu

Stmívá se a Sabana Grande, pěší zóna Caracasu, která spojuje západ a východ města, se mění v nebezpečné místo. Míjím řadu zavřených restaurací a obchodů. Některé mají roletu staženou už léta. Upoutají mě štětcem namalované oči Huga Cháveze na jedné ze zdí.

V létě 2017 je Chávez, zakladatel zdejší socialistické revoluce 21. století, už čtyři roky po smrti, jeho oči se ale objevují na zdech po celé zemi. Bdí nad svým dílem, prohlašují jeho přívrženci.

Jaký odkaz tu galaktický vůdce, jak mu mnozí revolucionáři přezdívají, zanechal? Zemi nad propastí, prolétne mi hlavou. A v čem pokračuje jeho vyvolený následovník Nicolás Maduro? V utužování mizerie, říkám si a přidávám do kroku. Po západu slunce není radno na nebezpečných ulicích Caracasu zůstávat.

Cestou po Sabana Grande jsem si představil sebe sama před deseti lety. V lednu roku 2007 jsem se v Caracasu ocitl během Chávezovy inaugurace; vůdce právě ve volbách vyhrál svůj třetí mandát, znovu na šestileté období. Byl to rok, kdy prohlásil, že začne svou revoluci prohlubovat.

*

Ještě toho večera si pročítám své deníkové zápisky z té doby…

Na Sabana Grande v centru Caracasu usedám do venkovní restaurace a poroučím si pizzu o velikosti obruče, k tomu si dávám dobře vychlazená piva, takzvaná polarsitas. Ze svého místa pozoruji davy lidí, kteří na této promenádě Caracasu nakupují nebo sledují pouliční akrobaty, žongléry a tanečníky. Jiní na vzdálenějším rohu poslouchají kapelu hrající salsu, většina z nich tancuje.

Mám povznesenou náladu, právě jsem se totiž vrátil ze státu Bolívar, kde jsem se kochal majestátností stolových hor známých v domorodém jazyce jako tepui („střechy bohů“). Přeletěl jsem v malém letadle nad panenskou přírodou a díval se na burácející vodopády, hustou džungli a nesmírnost savan.

I do těchto vzdálených končin už prosákla revoluce. Viděl jsem řadu indiánů kmene Warao, nejpočetnějšího v zemi, oblečených do rudých triček s portrétem Huga Cháveze. Ten v roce 1999 založil socialistickou revoluci, kterou pojmenoval bolívarovská po Simónu Bolívarovi, osvoboditeli části latinskoamerického kontinentu z područí koloniálního Španělska.

Indiáni si pochvalovali nedalekou prodejnu Mercal, kam si chodili pro vládou dotované potraviny, a kliniku, kde dostávali zdarma lékařskou péči…

Odtrhnu oči od deníku a zadívám se do potemnělého Caracasu; v některých čtvrtích opět vypadl proud. Spočinu pohledem na hromadě odpadků v mé ulici; i odvoz odpadu v mnoha částech města zkolaboval. V této čtvrti známé jako Las Mercedes, kdysi proslulé divokým nočním životem, se ale přece jenom popelářský vůz občas objeví. Z balkonu sleduji, jak v závěsu za ním jede malá dodávka. Popeláři do ní nakládají část vyhozených věcí, které by se jim mohly hodit. Do dodávky přihazují i zbytky potravin a nedopité nápoje.

Když oba vozy zmizí a ulice se opět ponoří do ponurého ticha, nechám se znovu unést myšlenkami na stolové hory a tamní indiánské komunity. Během kolapsu za Nicoláse Madura se jako první zhroutí sociální programy právě v oblastech, kde žijí původní obyvatelé Venezuely.

Dnes, po dvaceti letech pod nadvládou chavistas, se někteří indiáni musejí znovu učit, jak dobývat potravu z džungle jako jejich předkové. Jednoduše zapomněli, jak lovit a jak využívat vzácné byliny. Mnozí další museli emigrovat do pralesů v Brazílii a Kolumbii.

Revolucionáři jim totiž zabavili jejich teritoria, aby měli přístup k přírodním zdrojům a mohli je drancovat.

*

Pokračuji v četbě deníku.

Ještě než mi přinesou pizzu, zabloudím pohledem směrem k Plaza de Venezuela. Za ní se nachází historické centrum se sídly většiny vládních ministerstev a institucí a ještě dál pak nekonečné slumy. Můj pohled zachytí stařec u vedlejšího stolu, popíjí červené víno. „Lůza je na pochodu, užívej si, dokud můžeš,“ pronese.

Podobné apokalyptické prognózy slyším ve východním Caracasu považovaném za baštu opozice vůči bolívarovské revoluci poměrně často. Nevím proč, ale mám chuť starce, který pravděpodobně zažil i poslední diktaturu generála Marcose Péreze Jiméneze v 50. letech, lehce konfrontovat.

„A co ty slumy všude kolem města? S tím se přece něco musí udělat, ne?“ nadhodím. Slyším sebe sama a říkám si, že zním možná až příliš vzdorovitě. Zčásti to tak snad je, nevidím kolem sebe žádné známky úpadku.

Stařec se na mě dlouze podívá. Netuším, zda přemítá nad pádností argumentu, snaží se odhadnout, nakolik bych pro něj mohl být rovnocenným debatérem, nebo jestli má strach z toho, že by se ze mě mohl vyklubat chavista, či přímo tajný agent.

Opět se zamyslím nad stavem věcí v roce 2007. V onom roce byla poslední zmíněná eventualita spíše produktem mé divoké fantazie. Chávezův systém byl takříkajíc ve druhé fázi revoluce, po útoku na instituce země začal radikalizovat ekonomický model. Pomáhaly mu k tomu bezprecedentně vysoké ceny ropy, kterou Venezuela oplývá. Žádná jiná země na světě nemá větší zásoby černého zlata, dokonce ani Saúdská Arábie. A barel ropy tehdy Chávez prodával za 100 dolarů.

I proto si mohl dovolit spustit desítky sociálních programů financovaných právě z ropných výnosů. Mezitím poslal nejméně stovky milionů barelů zlevněné ropy spřízněným levicovým vládám v regionu. Venezuelské peníze a ropa držely při životě i revoluci Fidela Castra na Kubě.

Chávez rovněž začal znárodňovat a mnohé soukromníky vytlačil z trhu tím, že jejich firmy koupil, zruinoval nabídkou levnějších služeb a výrobků od živnostníků napojených na jeho vládu nebo je otravoval armádou svých byrokratů do takové míry, že prostě skončili.

Chávez tak prohluboval polarizaci společnosti; z petrodolarů totiž těžili jen stoupenci revoluce, velení armády, byznysmeni kšeftující s vládou, polovojenské jednotky a kubánští komunisté.

Na ulici ale lidé stále mohli bez obav Chávezův režim kritizovat, v zemi existovala opoziční média a opoziční politici mohli nadále kandidovat ve volbách. Stále existovala i vrstva soukromých podnikatelů, byť jejich počet dramaticky klesal. Lidé mohli cestovat, kamkoliv se jim zachtělo, číst jakoukoliv literaturu, dívat se na jakýkoliv film. V zemi neexistovala celoplošná cenzura.

Hugo Chávez nicméně přitvrdí: v onom roce 2007 nechá zavřít prestižní nezávislou televizi RCTV, více než padesát let fungující stanici, která ho ještě jako prezidentského kandidáta zvala na debaty do studia a dávala prostor jeho názorům a vizím.

Po svých politických rivalech začne jít v roce 2009, kdy do vězení pošle vlivného generála Raúla Baduela. Ten se stane prvním Chávezovým prominentním politickým vězněm. Pro Baduela to bude tvrdé vystřízlivění; byl to právě on, kdo Cháveze během převratu v roce 2002 vrátil do prezidentského paláce.

Generál se ale dopustí něčeho neslýchaného: zkritizuje Cháveze za jeho příklon ke kubánskému komunistickému modelu a odsoudí vůdce za to, že namísto demokracie pomalu, ale jistě nastoluje autokratický režim.

Přesto je Venezuela v těchto dobách ještě několik let vzdálená od skutečné represivní diktatury Nicoláse Madura. I on nechá Baduela zavřít. Zkraje roku 2018 ho přikáže uvrhnout do La Tumba, takzvané kobky. Jde o potemnělou izolovanou celu pět pater pod zemí v centrále tajné služby Sebín. To už je ale jiná verze chavismu – postavená z velké části na státním teroru. Za mřížemi skončí stovky politických vězňů…

*

Během pochůzky po Sabana Grande najdu i místo, kde jsem před deseti lety klábosil s oním starcem. Restaurace, před níž jsme seděli, je teď jedna velká ruina. Mohu se jen dohadovat, co majitele přimělo k jejímu uzavření. Zbankrotoval? Emigroval sám, nebo ho vláda nějakým způsobem vypudila? Sabana Grande se každopádně změnila v opuštěnou zónu; hudebníci, umělci a davy chtivě nakupujících prořídly. Nikdo tu netancuje, žádná kapela tu nehraje.

Pak opět spočinu pohledem na deníkových stránkách…

Stařec vypadal na vzdělaného člověka s hromadou zkušeností, nehleděl do budoucnosti se smělými plány a opojnými sny, spíš už rekapituloval, takříkajíc syntetizoval jednotlivé epochy země i svůj vlastní osobnostní vývoj do finálního pocitu. Byly v něm už mládí, střední věk, stárnutí i pokročilý věk. Stařec se zřejmě mohl zapojit do jakékoliv debaty.

„Odkud jsi?“ zeptal se.

„Z bývalého Československa,“ řekl jsem snad z touhy nabídnout starci spřízněnost, tedy naznačit, že vím, co to je žít v socialistické zemi. Poslat mu kód, jemuž by snad porozuměl. A rovněž jsem se snažil napravit prvotní dojem, že snad k Chávezově revoluci chovám nějaké velké sympatie.

„Jak se asi na nás musíte dívat? Jak si musíte říkat, že jsme se nepoučili, že je pořád na světě země, kde chtějí experimentovat se systémem, který lidem může přinést jen bídu a teror,“ povzdychl si stařec spíš jen tak pro sebe.

Nedokázal jsem mu dát jednoznačnou odpověď. Vždyť komunistická strana je v České republice třetí nejsilnější stranou a významná část české společnosti na socialismus vzpomíná s nostalgií.

Měl jsem pocit, že mě stařec k diskusi nepotřebuje. Věděl své a zřejmě se již zúčastnil desítek podobných hovorů, ke stejnému závěru došel nesčetněkrát. Byl ve svém pohledu na svět a život utvrzen, nic ho nemohlo zviklat, nikdo v něm nemohl zasít pochybnost.

„Chápu tě, mladíku,“ řekl pak náhle a podíval se mi zpříma do očí. „Je těžké si představit, že by se všechno kolem mohlo brzy zhroutit.“

Dopil, vstal, poklepal mě dobrácky po rameni, vzal do ruky svou vycházkovou hůl a vydal se pěší zónou do východní části města. Pryč od lůzy.

Zde můj deníkový záznam o této epizodě končí. Stařec měl pravdu. Jak si vůbec představit kolaps, když před vámi na talíři leží obří pizza, dvě mladé Venezuelanky si o kousek dál povídají o výletě do Paříže, většina klientů restaurace je ve značkovém oblečení a svítící neony nabízejí desítky služeb a výrobků?

Tehdy jsem starcovo dramatické varování bral tak trochu na lehkou váhu a považoval jej za člověka, který se ve stáří na život a na mladé dívá s hořkostí a nesouhlasným mručením. Ukázal se ale jako prorok; tušil správně, co se na Venezuelu žene.

Zamyslím se nad tím, kde by se moje rodná země ocitla, nebýt sametové revoluce.

Čekal by nás venezuelský krach? A nečíhá snad podobný rozklad, který jsem viděl v této tropické zemi, i u nás v dobách demokracie a svobody? Může se venezuelský příběh propadu psát i v České republice 21. století?

Je vždy ošidné porovnávat dvě tak odlišné kultury s jinou historií a tradicí. Přesto řada podobností bije do očí a může snad sloužit i coby svého druhu varování. Symptomy, jež nakonec tuto kdysi nejbohatší zemi Jižní Ameriky – a svého času i jednu z nejzámožnějších na světě – ke kolapsu dovedly, se totiž dají zpětně odpozorovat.

Ve zkratce, Venezuela před nástupem chavismu zažívala jakousi únavu z demokracie a tíhla k silnému vůdci, který by chaos, řevnivost a pomalý pokrok demokratického procesu takříkajíc zharmonizoval, zjednodušil a rozhýbal. I vzdělaná, movitá venezuelská třída, jež už demokracii znala téměř čtyřicet let, měla k takovému politikovi určité sympatie.

Vůdce měl zamést s korupcí politických elit právě z dob demokracie. Klientelismus, rozkrádání, dohodnutá výběrová řízení, to všechno řadu voličů natolik znechutilo, že na demokracii část z nich prostě zanevřela.

Vysněný vůdce se nakonec opravdu zjevil a dal věci do pohybu. Ve skutečnosti ale začal upřednostňovat jeden segment společnosti před druhým a docílil toho, že společnost rozeštval a rozdělil na dva nesmiřitelné tábory.

Velkou popularitu si získal především u chudých, málo vzdělaných vrstev. Tito lidé ve vůdci viděli oporu a zastání. Někoho, kdo jim zajistí sociální jistoty, pošle peníze na přilepšenou a vůbec bude za všechny rozhodovat. Tato část společnosti vůdce považuje za spasitele a nedá na něj dopustit, ať se děje, co se děje. Bez nadsázky můžeme říct, že touha po silném lídrovi vedla až ke vzniku kultu osobnosti.

Vůdce měl navíc za sebou Kubu Fidela Castra, Rusko Vladimira Putina a čínské vládce. Jedni nabízeli represivní aparát a propagandu postavenou na dezinformacích, druzí peníze a technologie. Všichni tito zahraniční hráči chtěli mít Venezuelu lidově řečeno ve své socialistické kolonce a využívat zemi obdařenou přírodním bohatstvím pro zisk a jako strategickou základnu obrany proti vlivu USA a Západu vůbec. Korupci demokratických politiků tak nahradila korupce skutečně mafiánských rozměrů. Vzájemné kšefty si tu totiž domluvili vůdci autokratických režimů a diktatur.

Domácí politická opozice se přitom drolila, nedokázala najít na takový populismus odpověď. Provázely ji vnitřní rozpory, vzájemné obviňování a patetická provolání postrádající konkrétní vizi a program. Řada opozičníků byla navíc sama zkorumpovaná.

V roce 2007 ale bylo těžké si kolaps země obdařené ropou, zlatem, kakaem, kávou, tropickým ovocem a tisíci kilometry mořského pobřeží představit. Nikdy bych si nepomyslel, že se začne uskutečňovat za pouhých osm let…

Hlad

„Venezuela už dávno není tou štědrou, bezstarostnou zemí. Všichni jsou lakomí a zlí. Já sám jsem se proto musel stát krutým člověkem. Jenom tak si můžeš zjednat respekt a zvýšit svoje šance na přežití.“

— Andy, 17 let, člen caracaského dětského gangu Petare před bojem o „kvalitní“ odpadky

Bouchnutí vchodových dveří ji kdysi naplňovalo elektrizujícím nadšením: matka přišla domů! Skřípající zvuk předznamenal vřelé objetí, plný žaludek a pocit bezpečí vyvěrající z blízké spřízněnosti matky a dcery. Liliana jen těžko ovládala své citové pohnutí a matce hned na prahu překotně vyložila, co všechno toho dne prožila. Dychtila po láskyplném uznání, pokud dosáhla nějakého úspěchu, nebo u ní hledala jistotu útěchy po dni, který jí naopak přinesl křivdu či hanbu.

Nastalo ale období, kdy každé zaúpění dveří Lilianu polekalo a vzápětí ji prostoupil strach. Matka domů přicházela stále podrážděnější a stejně jako babička se k Lilianě stávala netečnou. Pokud ji už někdy vzaly v potaz, většinou to znamenalo nadávku nebo výprask.

Dívce pomalu došlo, že špatná nálada, která bleskově přerostla ve výbuchy hněvu, měla co do činění s poloprázdnými nákupními taškami. Jídla dramaticky ubývalo, maso se stalo stejně cenným artiklem jako čokoláda. Rodina nyní žila převážně z arina de pan, kukuřičného prášku, z něhož venezuelské rodiny vyrábějí placky známé jako arepas.

Liliana Elisabeth Borelan se proto začala toulat ulicemi své rodné čtvrti Junquito, rozdělené na několik horských enkláv vypínajících se nad údolím, v němž se rozkládá celý Caracas. Z obavy před domácím násilím zůstávala venku až do pozdních hodin, často se zrakem upřeným na blikající světla metropole.

Naplňovalo ji neodolatelné vábení. Tam dole ve městě by mohla najít azyl před bitím a lhostejností svých blízkých, uvažovala horečně. Tam dole by snad mohla zahnat hlad, který jí rozvracel vnitřnosti. S postupujícím časem se ta touha stala v duši neklidné Liliany existenční nutností. Otce, který trpěl psychickou poruchou, nikdy nepoznala a matka se jednoho dne s přítelem nadobro odstěhovala do vládou darovaného domu, kde vychovávala své další čtyři děti.

Matka měla za svou stranickou příslušnost ve venezuelské socialistické partaji PSUV garantovanou měsíční dodávku potravin ve formě hnědé krabice s označením „CLAP“. Krabice obsahovala na 27 produktů od rýže a těstovin přes olej až třeba po fazole a konzervu tuňáka. Matka a otčím Lilianu do tohoto světa nepřijali, dveře jejich bytu pro ni zůstaly uzavřené, stejně jako přístup ke krabicím CLAP.

S dívkou tak v nuzném rodinném příbytku zůstala jen babička. Ta bojovala se svými vlastními démony – opíjela se levným rumem až do stavu nepříčetné hysterie.

Zlost vybičovanou alkoholem si pak stařena vybíjela právě na vnučce. To bývalo v noci. S rozbřeskem intenzivní agresivní výpady ustávaly, přesto během dne došlo na další rány. Kocovina totiž v ženě prohlubovala sklíčenost, jež vedla ke stavu hořké popudlivosti.

Liliana už toxické prostředí a ubíjející samotu nedokázala dál snášet, a tak se rozhodla „sestoupit“ do Caracasu s tím, že bude žít na ulici. Bylo jí jedenáct let. Ve městě se brzy spřáhla s dalšími dětskými uprchlíky s podobným osudem, tedy s citově zanedbanými, hladem sužovanými dětmi trpícími pod řemenem frustrovaných rodičů.

Psal se rok 2015 a Venezuela se oficiálně propadla do ekonomické recese. Prezident Nicolás Maduro slíbil, že bude nadále chudině zdarma posílat potraviny, stavět pro ně domy a zvyšovat jim základní mzdu. A podobně jako jeho předchůdce Hugo Chávez, zakladatel bolívarovské socialistické revoluce, se zavázal, že děti jako Liliana z ulic v nadcházející době prosperity rychle zmizí.

Málokdo tušil, že se z Venezuely stává ekonomický, sociální a politický kráter a že tato kdysi nejbohatší země jihoamerického kontinentu bude vykazovat podobné statistiky jako Sýrie, Afghánistán a Somálsko, tedy státy rozervané letitými válečnými konflikty.

Na konci roku 2017 podle statistik tří nejprestižnějších univerzit v zemi v čele s Venezuelskou ústřední univerzitou, považovanou za místní Harvard, každý Venezuelan vinou krize zhubl v průměru o jedenáct kilogramů.

I proto začali mnozí ze země utíkat. Během prvních šesti let vlády Nicoláse Madura emigrovalo z Venezuely závratných pět milionů lidí. Tedy jako by se kompletně vyprázdnila celá Morava a Slezsko.

Ve chvíli, kdy si Liliana vybrala za svoje útočiště ulici, se po metropoli potulovaly stovky, ne-li tisíce dětí, často bosých, v potrhaném oblečení, s mizivou hygienou, bez rodičů, bez budoucnosti. Hledaly něco k snědku ve městě zamořeném zločinem. Jak se hospodářská krize prohlubovala, stal se Caracas jednou z nejnebezpečnějších metropolí na světě. Co se počtu vražd na sto tisíc obyvatel týče, hlavní město Venezuely už léta zaujímá první místo na planetě.

Liliana tohoto rizika nedbala; nejvíce ji dráždila konkurence hladových dětí. Pokud se dostaly ke kousku pšeničné kapsy naplněné kuřetem, treskou nebo zeleninou, známé jako empanada, nebo ke zbytku rýže s fazolemi, vypukla roztržka a ji jako nezletilou, nezkušenou dívku ostatní děti ulice často zahnaly pěstmi, kopanci, v horším případě kameny a noži.

I proto se Liliana musela přimknout k jednomu z desítek dětských gangů, které v ulicích neúnavně hledaly jídlo a pití neboli v jejich žargonu „recyklovaly“ odpad. Pro vlastní ochranu a rovněž z pocitu osamělosti se Liliana nejprve dala dohromady s tehdy jen čtrnáctiletým Patriciem. Později se z nich stanou milenci a dívka v pouhých patnácti letech otěhotní. To už budou s Patriciem velet vlastnímu gangu.

*

Srdce Lilianina a Patriciova gangu tvořilo takzvané malé kombo neboli malá rodina. V čele stál právě tento pár v rolích otce a matky. Následovali „strýcové“ a „tety“: čtrnáctiletá Paola, šestnáctiletý Leo a třináctiletá Nanye. Za děti se vydávali sourozenci El Godo a La Beba, vlastními jmény Danineyer a Danianyelis. K této malé rodince se přidávali další členové, kteří tvořili velké kombo a nebyli natolik intimně svázáni s Patriciem a Lilianou.

Skupina se rozrůstala a stávala se čím dál odolnější. Její členové si nicméně především zpočátku prošli několika pouličními výprasky.

Když například Liliana a spol. objevili obří skládku u supermarketu Centro Comercial Ciudad Tamanaco (CCCT), svého času největšího v Latinské Americe, měli pocit, že našli zlatý důl. Zapáchající místo, kde se odpadky vršily do výšky několika metrů, totiž často poskytovalo zbytky – byť prošlých – potravin.

Gang se uhnízdil poblíž skládky v jednom z tunelů u kanálu Guaire, který protéká Caracasem v proudech hnědých zpěněných vod. O svůj poklad ale brzy přišel. Jednoho večera na děti z hory odpadků vyběhla banda desítek jiných chlapců a dívek, kteří – jak později Liliana zjistila – patřili do gangu Las Mercedes.

„Zahnali nás praky, mačetami a lahvemi s uraženými hrdly. Pár našich členů si odneslo ošklivé rány,“ vzpomínal později Patricio. Podle něj ale toto napadení a následující bitky v jiných částech města jeho gang stmelily.

Přirozenou vůdkyní této nyní už ozbrojené a organizované tlupy se stala Liliana.

Plnila roli stratéžky, mentorky, soudkyně, učitelky a mámy. Především nejmladší členové gangu u ní často hledali radu, povzbuzení a objetí. I když sama na ulici zpustla – její projev nabyl na hrubé vulgaritě a její způsoby na přímočarosti zbavené jakéhokoliv filtru –, snažila se své „podřízené“ vést k určitým hodnotám. Když například někdo kradl ze společně nalezeného nebo vyžebraného jídla, byl agresivní a šikanoval druhé, Liliana takového chlapce nebo dívku nechala z gangu dočasně vyloučit, případně skupina hříšníky na základě jejího rozhodnutí kolektivně ignorovala.

*

Těsně po oslavě patnáctých narozenin nastala v Lilianině životě ošklivá událost. V jedné z bitek, které přihlížela v osmém měsíci těhotenství, na ni v nepřátelském gangu kdosi upozornil. Jedna z výbojných dívek rivalů si Lilianu vytipovala, přepadla ji a uštědřila jí ránu do břicha.

„Probudila jsem se až v nemocnici, kde mi řekli, že jsem potratila,“ pověděla mi Liliana prozaicky. Chtěla mrtvou holčičku alespoň na chvíli držet v rukách; měla za to, že jí dcerku zabili lékaři v nemocnici.

Léčila se dva měsíce. Patricio ji nepoznával: smutek ji drtil, lesk v jejích očích vyhasl. Jako by na světě byla už celá staletí a čas trávila pochodem potemnělou osiřelou krajinou. Bití, hlad, zima, násilí a nenávist z ní udělaly předčasně vyzrálého, tragédiemi a utrpením zjizveného člověka. Byla jako veterán vojenského tažení, které se vleče už léta.

„Příběh této dívky je opravdu drsný. Zažila toho už hodně, většinou na temné straně života,“ řekla mi Beatriz Tirado z charitativní nevládní organizace Angeles de Calle. Její pracovníci občas gangu na ulici přinesli jídlo a ošetřili nejrůznější rány.

„Pokaždé má někdo z nich novou sečnou ránu, škrábanec nebo podlitinu,“ dodala Beatriz. Tato zranění si děti odnášely z půtek s konkurenčními skupinami nebo ze rvaček mezi sebou.

Liliana stála před rozhodnutím: vrátit se z nemocnice domů, nebo na ulici? Svěřila se mi, že to byly právě děti ulice, kdo jí vrátil chuť do života. Toužila po jejich společnosti.

Rok po potratu to už zase byla stará známá Liliana. V kruhu svých přátel z ulice často propukla v hrdelní, hluboce posazený smích; obnažila své bělostné zuby, mezi nimiž ve středu úst prostrkovala jazyk. Byla to její grimasa svádění i vzdoru. A jak jsem později pochopil, i pýchy. Její gang totiž nejen dokázal přežít, ale rovněž rozšiřoval zásoby a užíval si relativní pohodu danou semknutou družností.

Liliana pečlivě studovala dynamiku ulice. Věděla, že bohatší čtvrtě jsou obsazené gangy. Ty si tak silou zajistily přístup ke „kvalitním“ odpadkům. Například ona caracaská čtvrť Las Mercedes, stále plná luxusních restaurací, kaváren a butiků, skýtala velké příležitosti. V odpadu se tam dal najít dostatek jídla a občas i netknutý pokrm. Čtvrť však byla nepřístupnou zónou, ovládal ji stejnojmenný gang – ten, který je tak nemilosrdně vyhnal ze skládky CCCT.

„Potřebovali jsme svrhnout vládu v jiné části města. Na bandu z Las Mercedes jsme prostě neměli. Ani početně, ani co se tvrdosti týče,“ řekla mi Liliana na jaře roku 2018, kdy jsem ji potkal poprvé.

„Svrhnout vládu“ bylo kódové označení pro násilné převzetí kontroly nad určitou čtvrtí. Liliana si vyhlédla sousedství Chacao, považované za víceméně zámožné. Skýtalo tedy šanci na nadité černé odpadkové pytle. Liliana svolala velké kombo, tedy i vyvrhele a členy, kteří zrovna neměli u jádra gangu velké sympatie, a společně napadli „vládce“ Chacaa. Šlo o nepočetnou bandu bez jakékoliv hierarchie a soudržnosti; vmžiku ji rozprášili a pozdějšími výpady za hranice čtvrti dali členům poraženého gangu najevo, že pokusí-li se vrátit, dočkají se jen dalšího potupného bití.

Lilianu v té době už každý znal pod přezdívkou Caramelo (Karamelka). Údajně proto, že si plánovala jednoho dne otevřít vlastní cukrárnu s vývěsním štítem, na němž by stálo „U Karamelky“. Caramelo byla ale rovněž její pouliční persona. Pryč byla Liliana s dlouhými copy, která si každý všední den oblékala školní uniformu sestávající z bílé halenky, modré sukně a bílých ponožek.

Caramelo s rozcuchanými vlasy slepenými potem a špínou nyní velela téměř dvacetičlenné bandě dětí v nebezpečných ulicích Caracasu. Na ulici jedla, pila, kouřila, spala, měla sex a vychovávala členy svého gangu, s nimiž se neúnavně potulovala čtvrtí Chacao. Čas trávili žebráním, prohledáváním odpadkových pytlů, poleháváním a posedáváním po celé čtvrti. V takových chvílích kolektivně kouřili. Cigareta a v lepším případě joint šly z úst do úst – muselo se zkrátka šetřit.

„Když kouříš, necítíš tak velký hlad,“ tvrdil Patricio a nabídl svůj úsměv plný vyražených zubů.

První, co mi svým chraplavým hlasem řekla samotná Caramelo, byl kompliment zastřený erotickou vyzývavostí. „Podívejte na ty jeho oči, ty nejsou odsud. Uf, úplně mi tuhne žaludek,“ popsala své pocity a nespouštěla ze mě své uhrančivě černé oči.

Sváděla mě ve chvíli, kdy Patriciovi z bujné kštice vybírala vši a drtila je mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky. Její uhlově černé pronikavé oči posazené nad vystouplými lícními kostmi mezitím monitorovaly pohyb a vnitřní dynamiku gangu. Když se v jedné chvíli desetiletá Danianyelis sklonila, aby se napila přímo z kaluže, Caramelo ji vyplísnila: „Včera jsme našli lahev džusu, a ty chlemtáš takovej hnus!“

Čtrnáctiletý Jordi, milovník marihuany, si v parnu caracaského odpoledne četl v potrhaném atlase světa, úlovku z předešlého dne. Hlavu si při listování otrhanými stránkami opíral o Caramelino rameno. U jejich nohou dřímala Paola. Pár metrů od tohoto lidského klubka dvanáctiletý Gerardo a desetiletý Luis Alfredo hráli „flašku“. Zpola naplněnou vodou ji vyhazovali do vzduchu; když dopadla zpět na zem dnem dolů a nepřevrhla se, znamenalo to bod. Hru se založenýma rukama sledoval třináctiletý Wilmar, jehož čisté vyžehlené kalhoty, košile a naleštěné boty vypovídaly o stále pevném rodinném zázemí. Ke skupině se přidružoval jen na pár hodin denně, většinou po vyučování se svou školní taškou na zádech.

Povětšinou tichý a odtažitý Wilmar patřil do velkého komba, Caramelo mu zatím příliš nedůvěřovala, možná i proto, že byl stále „připoután“ ke světu, z něhož ona sama utekla.

*

S gangem jsem strávil na jaře a v létě roku 2018 několik měsíců. Caramelina vnitřní síla mnohým imponovala. Přesto i ona občas odhalila svou zranitelnost. Stávalo se tak ale jen velmi vzácně. Možná nechtěla kompromitovat svou ráznost a neochvějnost tváří v tvář všem příkořím a těžkému osudu.

Jednoho časného rána, kdy se v Caracasu udělala nezvyklá zima, jsem byl svědkem jejího nenadálého stesku. Gang se po víceméně probdělé noci seskupil v jednom z parků, většinou spali přitisknutí k sobě ve snaze konzervovat fyzické teplo. Caramelo se jako v transu zahleděla na blízké dětské hřiště. Pár dětí si tu pod dohledem rodičů hrálo, některé si dopřávaly zmrzlinu. Náhle vůdkyni gangu zatahala za rukáv Danianyelis – dožadovala se také kornoutu.

Lilianin nostalgií orosený zrak se rázem změnil v Caramelin tvrdý pohled. „Na to teď není čas. Musíme svolat velké kombo,“ odbyla škemrající dítě. Danianyelis svraštila obočí, pokrčila rameny a odběhla zpět ke skupině. Caramelo se ještě jednou podívala směrem k dětskému hřišti, hřbetem ruky si spěšně utřela slzy, zhluboka se nadechla a pomalu se vrátila k Patriciovi. Museli probrat bojovou strategii.

Caramelo znepokojoval gang ze čtvrti Petare. Tato dělnická enkláva postrádala restaurace, pizzerie a kavárny. Pár členů Petare se proto začalo objevovat v Caramelině čtvrti, chovali se stále troufaleji a rozpínavěji. Alespoň tak se na tyto „průniky“ dívali členové gangu Chacao.

Jen o pár dnů později jsem pár „Petařanů“ potkal. Pod jedním z viaduktů, jen kousek od Chacaa, tu v úmorném vedru na matracích polehával mladík, který se mi později představil jako Andy. Vedle něj spaly dvě mladé, na první pohled nezletilé dívky. Andy svolil k rozhovoru s podmínkou, že jemu a jeho „družkám“ pořídím oběd.

Snažil se nastavovat cynismem neprostupný obličej, často mu jej však deformoval hořký hněv a pocit ublíženosti. „Všichni máme hlad. Co si myslí, že jsou? Vlastní snad odpadky?“ rozčiloval se na účet Carameliny bandy.

„Co se chystáte podniknout?“ zeptal jsem se ho.

„Chacao a Las Mercedes jsou pomalu jediné čtvrti v Caracasu, kde se dá na ulici najít něco slušného k jídlu. Věřím, že je tam místo pro všechny. Jestli se ale Caramelo zblázní a půjde po nás, budeme se bránit,“ řekl Andy pomalu a nadzvedl svou přikrývku, pod níž měl ukrytou malou mačetu.

„Nosím ji většinou jen proto, abych vypadal drsně a nikdo si na mě netroufl,“ dodal na vysvětlenou, když viděl můj udivený výraz.

K večeru si pod viaduktem připravil svérázný venezuelský crack, kuřivo, kterému se v caracaských ulicích říkalo piedra. Gangy crack kouřily, jak se dalo, například z plastových panenek s utrženou hlavou. Droga Andyho zklidnila, přesto jeho nevraživost nepolevila, pouze jí dal průchod s odevzdanou otupělostí.

„Venezuela už dávno není tou štědrou, bezstarostnou zemí. Všichni jsou lakomí a zlí. Já sám jsem se proto musel stát krutým člověkem. Jenom tak si můžeš zjednat respekt a zvýšit svoje šance na přežití.“

Představil jsem si tohoto vyhublého sedmnáctiletého mladíka s výrazným tetováním na obou pažích, jak se v blízké budoucnosti rozmachuje svou mačetou proti někomu z Caramelina gangu jen proto, aby si zajistil jídlo z odpadků. Sklouzl jsem zrakem na dívky po jeho boku; pospávaly propletené v objetí. Andy můj pohled zachytil a dodal: „Biju se i za ně.“

Připadal si jako štvaná zvěř. Poukazoval na majitele pizzerií a jiných fastfoodů, kteří na něj a jeho gang volali policejní hlídky, jež následně skupinu bily a zaháněly do odlehlých, temných koutů ulice, pryč z očí klientely. Majitelé si často stěžovali, že členové gangů svůj hlad a bídu jen předstírají a emočně tak zákazníky vydírají s vidinou peněz a jídla.

Caramelo na podobná obvinění reagovala pohrdavým mlasknutím rty. V tom byla s Andym zajedno. Přesto věděla, že některé děti mají pro žebrání talent. Jejím trumfem v tomto směru byl Gerardo. Ten uměl na tváři vykouzlit vskutku žalostný výraz, a když si povytáhl triko, odhalil propadlé břicho plné šrámů a škrábanců. Stopy rvaček, které se ale často udály už před mnoha týdny a občas je měl na svědomí někdo z Gerardova vlastního gangu.

Gerardo patřil k výbojnějším členům skupiny a často si od Caramelo vysloužil pokárání. Vůdkyně ale dobře věděla, že Gerardo přes svou divokost gangu dokáže opatřit velké příděly jídla, ať už žebráním, nebo zarputilostí při prohledávání odpadkových pytlů. Musela proto volit diplomatický postoj a Gerarda trestat jen do takové míry, aby ho neztratila. Nechtěla, aby ho „rekrutoval“ jiný gang.

*

Nadešlo však období represe. Policie si začala gangů všímat se zaostřenou pozorností, patroly stále častěji projížděly kolem míst, kde děti nejvíce loudily. Nebylo těžké skupinu Chacao na ulici spatřit; osvětlených míst, kde se nějakému podniku ještě dařilo, v této čtvrti a rovněž po celém Caracasu viditelně ubývalo.

Gang se musel stáhnout do odlehlejších končin a doslova žít ze zásob, které nastřádal na „zlé časy“. Caramelo se obávala, že „mocenské vakuum“ využije některý z konkurenčních gangů. Všichni proto netrpělivě vyhlíželi návrat časů tolerance. Ty ale ne a ne přijít.

„Teď to bude každý sám za sebe,“ prorokoval Gerardo svým klasickým melodramatickým tónem. Člověk si jen těžko dokázal od tohoto chlapce s těkavýma očima a dotčeně vysunutou bradou zachovat bezcitný odstup. Stačilo se podívat na jeho bosé nohy, černé od pouliční špíny, plné puchýřů a šrámů od nachozených kilometrů.

Gerardo se tristním stavem svých chodidel nevzrušoval, a to ani během tropických dešťů, které Caracas přeměnily v soustavu jezer a stok. Jeho vysvětlení bylo prosté: staré boty se mu rozpadly a na nové neměl peníze.

„Poldové nám navíc boty berou a pálí,“ tvrdil.

„Proč by to dělali?“ opáčil jsem nevěřícně.

„Chtějí nám ubližovat,“ pokračoval Gerardo a schoulil se v tureckém sedu se založenýma rukama jako suchý kus papíru.

Už jsem ho znal natolik dobře, abych věděl, že ze sebe dělá bezbrannou oběť.

„Není to spíš proto, aby vás donutili jít domů?“ nadhodil jsem a dal mu najevo, že u mne v tomto okamžiku žádný soucit nenajde.

Gerardo pomalu přikývl, vzápětí však tiše dodal: „Já ale žádné rodiče nemám. Ani domov.“

Od Liliany jsem věděl, že to tak ve skutečnosti není, přesto mi přišlo, že pro Gerarda prostě jeho rodiče přestali existovat. Patricio se svého mladšího kamaráda při pozdější příležitosti zastal: „Když tě tvoji vlastní rodiče nechají hladovět, co si o nich máš myslet?“

Zpoza rohu náhle vyjela policejní patrola s blikajícím modrým majákem. Gerardo se napnul jako tětiva, jeho zkroušenost se rázem rozplynula, vyskočil na své utrmácené nohy a dal se do zběsilého útěku. Vmžiku ho spolkla tma.

*

Liliana začala přemýšlet o nouzovém plánu. „Když nám nedovolí ani žebrat, jsme úplně ztracení,“ poznamenala jednoho brzkého rána. Ostatní členové gangu ještě spali. Zaslechla, že někteří farmáři ve státě Guárico, proslulém výrobou mléčných a masných výrobků, dávají lidem jídlo za práci. Liliana si pohrávala s myšlenkou na pravidelnou stravu, život v přírodě a pohledy na stáda koní. Třeba by se na nich naučila i jezdit!

„Musela bych tam ale přemístit většinu gangu, což asi nepůjde. A já bych tady nedokázala část z nich nechat,“ přemítala.

Guárico se nicméně rovněž utápělo v krizi. I tam panoval hlad, který určoval denní rytmus a měnil plány do budoucna v cosi „luxusního“. Tento kraj farem rozesetých na planinách, jež byly přístupné jen v období sucha, na první pohled působil ve své opuštěnosti zpustle. I cesta z Caracasu byla osamělou poutí.

Do Guárica jsem se vydal s kartografem a spisovatelem Rubenem Sofferem, který měl mezi tamními farmáři řadu přátel.

„Kdysi se tu táhly kolony aut. Dopravní zácpa bývala tak hustá, že si tu mnozí přímo u aut dělali piknik nebo čekání protancovali,“ vzpomínal Ruben, když jsme v jeho terénním voze téměř letěli po prázdné dálnici.

Zhruba za šest hodin jsme dorazili do Guárica. Cestou jsme viděli několik opuštěných pozemků zarůstajících plevelem a kdysi honosné, bytelné farmy v ruinách. Ruben zachytil můj pohled a poznamenal: „Projel jsem za poslední léta celou Venezuelu a všude je to stejné. Polorozpadlá, nedokončená a vyrabovaná stavení.“

Zavezl mě k prvnímu z farmářů. Juan Daniel Arzola bydlel v samotném srdci Guárica, v zapadlé oblasti, kam se dalo dostat jedině po prašných hrbolatých cestách přes několik vyschlých roklí a brodů. Bylo to v únoru, v období sucha. Na přelomu května a června bychom tudy už neprojeli. Monzunové deště mění zdejší cesty v neprostupné bahnité pasti. Déšť ale také proměňuje krajinu v bohatou zelenou zahradu. Nyní všude kolem vládla prašná šeď.

Řízný Juan Daniel nás přivítal v širokém slamáku přívalem vřelých slov člověka, který zapustil kořeny na kousku půdy, k níž ho váže nezlomné pouto a k níž chová nesmírnou lásku. „Ještěže jsem rozpoznal Rubena. Mohl jsem na vás začít střílet!“ poznamenal dovádivě i přes temnou pravdu svých slov.

Během odpoledne nad talíři arepas, carne molido, plátanos a rýže s fazolemi maloval pochmurný obrázek života farmáře, i tak zámožného, jakým kdysi byl. Vysvětlil i svou poznámku ohledně střelby na cizince: „Kolem se potuluje spousta opravdu zoufalých lidí a skutečných kriminálníků, kteří vás chtějí okrást nebo unést a žádat po vaší rodině výkupné.“

Cestou jsme viděli několik lidí na polích, sbírali kukuřici, z níž si potom dělali placky arepas. Vyzáblé předkloněné postavy, jež občas zmizely v oblacích zvířeného prachu, mi svým pohybem připomínaly mozkomory z Harryho Pottera.

Po kraji se rovněž potulovaly kriminální gangy známé jako pranes. Jejich členové se vkrádali na pozemky farmářů a masakrovali tam prasata a krávy pro vlastní obživu nebo pro následný prodej na trhu. O těchto vpádech věděla své farmářka Leydi Dorante.

Tato llanera, obyvatelka savany, obhospodařovala pozemek se stovkami krav a koní. Na pozemku jsem potkal jejího bratra, člena Národní gardy, který se stal de facto bodyguardem své sestry. Leydi stále vyráběla pro národní trh, což na její farmu přitahovalo mraky hladových lidí i protřelé kriminálníky. „Krádeže mě stojí zhruba pět procent výdělku, což mi až tolik neublíží. Menším farmám to ale může zlomit vaz,“ popsala mi.

I Juan Daniel čelil krádežím. Svou produkci přitom omezil.

„Už nevozím maso a sýry na trh. Musel jsem se uskromnit, protože moji vlastní lidé začali hladovět. Do práce mi prostě začali přicházet tak slabí, že omdlévali,“ vyprávěl pětasedmdesátiletý farmář.

Jeho farma kdysi živila i obyvatele Caracasu. Teď se změnila v rodinnou výspu, v komunitu lidí, kteří pracovali, aby uživili sami sebe. Juan Daniel měl na vybranou: buďto rozšířit výrobu a snažit se prosperovat tak jako kdysi, nebo se postarat o své lidi. Zubožený stav dlouholetých zaměstnanců a fakt, že ve Venezuele Nicoláse Madura se prostě vydělávat nedalo, ho přiměly zvolit druhou možnost.

„Za provoz traktorů platím každý týden víc a víc kvůli inflaci. Raději dopřeju svým lidem, než abych cpal peníze do nějakých mašin,“ uvažoval Juan Daniel.

Po obědě se stáhl na svou síť zavěšenou mezi dvěma kůly a zahleděl se na daleký obzor, deformovaný poledním žárem. Jeho siesty se kdysi nesly v houpavém uspokojení, v dobách krize se ale ve farmáři hromadil těžký smutek z toho, že jeho milovaný kousek země takto chřadne.

Leydi Dorante tyto pocity tísně sdílela. Milovala sice vyjížďky na koni v pozdním odpoledni, kdy se nad její farmou sklánělo slunce a ona ze sedla obhlížela své panství, svůj chléb a dílo, přesto svou čtyřletou dceru chtěla co nejdříve dostat z Venezuely pryč. Vyjmenovala hned několik důvodů, proč by dcera po své matce neměla farmu jednoho dne převzít: kriminalita, možné znárodnění, nedostatek léků, únosy a byznys, který se vmžiku mohl změnit v bankrot. Drtivá inflace neustále hýbala s cenami zemědělských strojů, hnojiv, semen i paliva.

Představil jsem si, jak na hnědákovi, kterého Leydi onoho podvečera přiměla k pořádnému cvalu, sedí Liliana.

Plný zvědavosti jsem se po pár týdnech strávených v Guáricu vrátil do Caracasu. Lilianin gang ovšem zmizel, jeho členové se zřejmě stále skrývali. Zaslechl jsem, že se Liliana s Patriciem a malým kombem uchýlili na pláže La Guaira v sousedním státě Vargas, kde měli přespávat v jednom z opuštěných domů.

*

Ve spojení s hladem nebylo ve Venezuele věhlasnějšího jména než Roberto Patiño. Tento mladý Venezuelan s vystudovaným Harvardem rozjel impozantní projekt veřejných jídelen pro děti od dvou do čtrnácti let téměř po celé Venezuele vyjma odlehlých pralesních států jako Bolívar, Amazonas a Delta Amacuro. Nakonec vybudoval na 250 jídelen, v nichž od pondělí do pátku poskytoval obědy desítkám tisíc dětí.

Patiño působí disciplinovaným, až odměřeným dojmem. Vždy oblečen do kostkované košile, s upraveným plnovousem, mluví uváženě, kultivovaně, s rytmickou měkkou dikcí. Jeho hlavním studijním oborem byla kriminalita jako důsledek chudoby. Cestoval po Venezuele s cílem nabrat materiál pro svou magisterskou práci, než se jednoho dne objevil v obávané caracaské čtvrti El Polvorín.

Rvačky, přestřelky a přepadení tu byly na denním pořádku. Patiño shromážděným obyvatelům čtvrti jednoho večera promítl animovaný film. Byla to jedna z jeho strategií, jak danou čtvrť změnit v propojenou komunitu. V nestřeženém okamžiku ho za rukáv náhle zatahala šestiletá Fabiola a prý mu řekla: „Nemáš kromě filmu i něco k snědku? Od hladu mě bolí bříško.“

„Jsem přesvědčen, že se každému člověku během života do paměti vryjí některé tváře. Mně vždy vyvstane před očima Fabiolin strhaný obličej,“ řekl mi Patiño. Začal se více zajímat o výživu dětí v chudých čtvrtích, a čím více se dozvídal, tím více ho sociální dynamika slumů šokovala.

Jeden z místních kněží mu odhalil pozadí života dětí jako Fabiola. Rodiče je často nechávali spát až do oběda, aby ušetřili za snídani, kterou svým potomkům nemohli poskytnout. Děti tak přicházely nejen o jedno jídlo denně, ale zanedbávaly i školu.

„Neexistuje pro mě větší nespravedlnost než děti, které trpí hlady. Odsuzujeme je k mizernému životu. Kvůli nedostatečné stravě chřadnou nejen fyzicky, ale hlad má dopad i na jejich inteligenci. Nerozvíjejí se,“ posteskl si Patiño.

Jeho program měl dětem vrátit energii a chuť jít znovu do školy; měl rovněž vyztužit rozbité komunity v chudinských čtvrtích. Patiño měl totiž zásadu, z níž nehodlal slevit. Výměnou za založení jídelny požadoval, aby obyvatelé dané zóny sehnali prostor, pracovní sílu a palivo. Změnil tak letargické čtvrti v pulzující sousedství, kde se lidé starali o chod jídelny.

Jeho základním „stavebním kamenem“ byly ženy. Těm s úctou říkával guerreras (bojovnice). Jako exemplární příklad uváděl pětatřicetiletou Yusbel Castro. Ta ve své jídelně v caracaském slumu Carapita živila dokonce i děti chavistas, tedy stoupenců revoluce. I proto dokázala svou jídelnu ubránit před radikálními přívrženci režimu. Ti by podle Yusbel jinak nesnesli, že by v jejich socialistickém ráji děti živila na vládě nezávislá firma.

Yusbel před otevřením jídelny prožívala dny plné bezútěšnosti. Na jednom z náměstí své rodné chudinské čtvrti spolu se sousedy vyhlížela vládní vůz s nákladem krabic CLAP. Trápila ji představa, že by se nákladní vůz jednoho dne neobjevil. K akci ji přiměly potulující se skupinky hladových dětí čtvrti. Začala proto každý víkend vařit velký hrnec zeleninové polévky a brzy, jak ostatně předpokládala, měla desítky malých strávníků. Ti se před jejím domem kupili a od brzkého rána vyhlíželi hrnec plný pokrmu, ze kterého se kouřilo. Yusbel polévku vždy postavila do okna a velkou naběračkou začala dětem nalévat oběd do talířů.

Vládní vůz v ní v tomto období už nevyvolával úlevu, naopak v ní prohloubil rebelské odhodlání. Už nechtěla být v systému takové sociální kontroly. Ve svém vzdoru mi připomněla Lilianu. Yusbel jen potřebovala odrazový můstek; hrnec polévky se jí v tomto novém rozpoložení jevil pateticky.

Ve skupině sousedů čekajících na nákladní vůz začala být neklidná, frustrovala ji vyrovnanost lidí kolem. Často už ani neposlouchala klevetění ostatních, ale jednoho dne zaslechla příběh o muži a jeho jídelnách pro děti. Ten muž se jmenoval Roberto Patiño.

„Yusbel? To je jedna z mých prvních guerreras,“ řekl mi Roberto, když jsem se o této ženě zmínil.

Ptal jsem se ho i na gangy dětí, které v ulicích bojovaly o odpadky. Patiño odpověděl, že se z Venezuely prostě stala země, kde se drtivá většina lidí včetně dětí musí probíjet na vlastní pěst. Děti z Caramelina gangu neměl šanci nakrmit. Jednak se do jeho jídelen děti dostávaly tak, že je tam přihlásili jejich rodiče, jednak měly všechny Patiñovy jídelny seznam čekatelů čítající řádově desítky, v několika případech i stovky dětí.

„Rodiče, policie i celá společnost tyto děti ulice nechali na holičkách. Obávám se, že z mnohých vyrostou ustrašení, nešťastní lidé nebo zločinci,“ dodal, když jsem mu pověděl o pokračující represi vůči Caramelině gangu.

Na konci roku 2020 Roberto Patiño na vlastní kůži pozná represivní aparát režimu. Madurovi agenti vtrhnou do jeho domu se zatykačem. Všechny bankovní účty organizace budou zmrazeny, dodávky jídla dětem pozastaveny. Patiña a jeho společnost prokuratura označí za trojského koně. Vyšetřovatelé řeknou, že dobročinná činnost financovala buňky antirevolučního odboje a výcvik žoldáků.

*

Policejní zátahy proti Caramelině gangu nakonec zeslábly a brzy nato ustaly. Gang se dal opět dohromady a dále dominoval čtvrti Chacao. Na venkov nakonec nikdo z nich neodjel. Cesta do Guárica jim připadala jako výlet na Měsíc, navíc přes veškeré nebezpečí a diskomfort ulici milovali. Cítili se tu zcela svobodní, nezávislí a silní. Určovali si, jak žít. Byli tu svými pány.

Mezi členy gangu jsem opět objevil školáka Wilmera, nyní už bez trička, s děravými kalhotami a bez bot. Už zcela zapadl, Caramelo ho dokonce povýšila do malého komba. To velké se mezitím rozrostlo o další a další nováčky…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Venezuela: Rozklad ráje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Proč?

2. Ve slepém opojení

3. Hlad

4. Tma

5. Státní teror

6. Zločinnost

7. Nemoc

8. Nevzdělanost

9. Sociální nerovnost

10. Emigrace

11. Pašeráctví

12. Čtvrtá republika

13. Chavismo

14. Kuba Fidela Castra

15. Ropa

16. Opozice

17. Gringo

18. Mesiášství

19. Až to padne…

20. Hledači světla

21. Edice N