VÁNICE

Copyright © 2020 by Flint Maxwell

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan David, 2022

Cover © Zhivko P. Petrov, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2506-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-2507-6 (mobi)

FLINT

MAXWELL

VÁNICE

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

Pro Avery, mého šéfíka

Toto nelidské místo dělá z lidí zrůdy.

– STEPHEN KING, OSVÍCENÍ

1

ÚVOD

❄

Uprostřed spalujícího červencového odpoledne padala z letní oblohy osamělá sněhová vločka.

Snesla se k mému autu, přistála na čelním skle a hned zase roztála. Na skle po ní zbyla klikatící se stružka vody. Pozoroval jsem ji, ale její nepatřičnost mi došla až později, když se všechno pokazilo.

Ano, všechno začalo tou osamělou vločkou. Ale než budu pokračovat, myslím, že se sluší nejprve představit. Jmenuji se Grady Miller, táhne mi na třicet a žiju – tedy žil jsem – na severovýchodě Ohia. Kdysi dávno jsem pracoval jako hasič, ale to už je všechno pryč.

Pokud to ještě nevíte, nastal konec světa a všechno to začalo tou sněhovou vločkou. I kdybych jí tehdy věnoval více pozornosti, co bych si o ní asi pomyslel? Nevím, těžko říct. Na severovýchodě Ohia je vrtošivé počasí jako doma. Navíc to byla jedna jediná vločka. Nejspíš bych nevěřil vlastním očím a všelijak se vytáčel, abych nemusel přemýšlet nad tím, co vidím. Třeba to byla jen kapka deště nebo mi na sklo stříkla kapalina do ostřikovačů z protijedoucího auta.

Nevím to jistě, protože jsem byl zrovna myšlenkami jinde. Vzpomněl jsem si na ten požár, kouř a mrtvého chlapce. Na to, jak se všechno uklidnilo a z doutnajících rozvalin domu vytáhli jen jakousi zčernalou slupku, která z něj zbyla. Tyhle myšlenky pro mě nebyly ničím novým. Pronásledovaly mě skoro na každém kroku.

Stál jsem na červené a čekal před nájezdem na dálnici, první vločka dávno pryč. Znovu jsem viděl ty plameny, slyšel chlapcův křik. Do očí mě štípal dusivý kouř.

„Hni sebou, troubo!“ zakřičel na mě někdo zezadu.

To mě vrátilo do reality.

Omluvně jsem mávl rukou z okénka a přeměřil si toho člověka ve zpětném zrcátku. Na harleyi seděl podsaditý chlápek v nátělníku s americkou vlajkou. Šlápl jsem na plyn a zapnul blinkr, ale zřejmě jsem nejel dostatečně rychle, protože kolem mě jen prosvištěl a počastoval mě dalším láskyplným výrazem, který jsem přes řev jeho motorky přeslechl. Vystrčil jsem na něj prostředníček, ale on už uháněl dál. Jeden moudrý člověk kdysi řekl, že nad každým nezvítězíte. Měl pravdu, i tak je to ale ponižující.

Vjel jsem na dálnici a splynul s proudem víkendové dopravy. A že tedy opravdu stála za to. Na prodloužený víkend kolem Dne nezávislosti si většina lidí vzala v pátek volno z práce, aby se stejně jako já vydali do přírody. Já měl namířeno k jezeru Prism Lake, vzdálenému asi tři hodiny cesty na jih od místa, kde jsem žil a pracoval. S kamarády jsme to měli jako každoroční tradici. Jezdili jsme tam už jako malí kluci. Každé léto nás tam brával Stoneův táta, dokud jsme my tři někdy v prváku na střední nepřišli na to, že po světě chodí holky. To nám bylo asi čtrnáct nebo patnáct. Od té doby jsme tam jeli tak jednou dvakrát.

Před nástupem do posledního ročníku jel Stone s rodiči na Vánoce k příbuzným do East Lansingu, když do jejich pruhu vjel opilý řidič a čelně se s nimi srazil. Oba Stoneovi rodiče zahynuli, táta na místě (a snad bezbolestně), máma o pár dní později v nemocnici.

Stone se to dověděl, když se probral z týdenního kómatu. Kromě rodičů ztratil i schopnost chodit. Měsíce rehabilitací ho znovu postavily na nohy, ale dodnes se neobejde bez pořádných berlí.

Předtím než nastal konec světa, jsem se setkal se smrtí jen jednou, když mi asi v devíti letech umřel křeček. Srdce jsem měl zlomené na milion kousků. Taky mi umřela máma, ale to jsem byl ještě hodně malý. Znal jsem ji jen ze starých fotek a zápisníků, které táta schraňoval v krabicích na půdě. Byly v nich samé ryze osobní záležitosti, které jsem v citlivém věku devíti let zřejmě neměl číst – tou dobou už jsem však dávno četl knihy Stephena Kinga.

Máma si do zápisníků psala úžasné příběhy, vyvedené krásným, zdobným písmem. Jeden z nich vyprávěl o chlapci, jenž dostal své první štěně. Vyrůstali spolu, až už se fenka sotva udržela na nohou a ten chlapec – teď už mladý muž – ji musel nechat utratit. Jmenovala se Cupcake. Pohřbil ji a ona se jednoho dne vrátila, ovšem ne jako zombík ze Řbitova zviřátek. Vrátila se jako „laskavý duch“ (tak to máma napsala), aby mu řekla, že všechno bude v pořádku. Život půjde dál, z chlapce vyroste slušný muž, zamiluje se, vychová děti a najde si dobrou práci. Možná si jednou pořídí nové štěně, a když se mu zadívá do očí, spatří v nich záblesk Cupcake.

Bože, jak jsem ten příběh miloval. Četl jsem ho tolikrát, že ho dodnes znám nazpaměť. Dokonce jsem ho nosil okopírovaný v peněžence, ale o tu jsem přišel a netuším, kde bych ji našel.

To jsem ale odbočil.

Mluvil jsem o Stoneovi, jednom z mých dvou nejlepších přátel. Když si prošel tou tragédií, bylo mu asi osmnáct, a tak nemusel do žádného sirotčince ani ke vzdáleným příbuzným. Mohl si sám říct, kam půjde. Můj táta mu zaplaťpánbůh dovolil bydlet u nás ten rok před maturitou a pak i pár dalších let na vysoké, ačkoliv jsme v našem domku neměli moc místa.

Táta vyklidil harampádí ze sklepa a Stone se tam usadil. Dokonce si na schodech postavil rampu, aby se tam lépe dostal. Zpočátku skoro nevycházel z pokoje. Obzvlášť těžký byl pro něj první rok. Začala škola, ale on do ní nechodil a dostal se do skluzu. Přestal jíst a hodně zhubl. Byl blázen do basketbalu – střílel a dribloval jako profík. Mohli jste se ho zeptat na cokoliv z historie basketbalu, na aktuální žebříček nejlepších hráčů nebo na to, co jedl Michael Jordan před finálovým zápasem v roce 1998. On vám to řekl, a ještě přitom dokázal v místní tělocvičně hodit trojku ze stepbacku. Nikdy se nespletl. Říkal jsem mu, že kdyby natáčeli Riskuj na téma NBA a on se přihlásil, vyhrál by pořádný balík. Kvůli té nehodě už však nemohl hrát, alespoň ne jako dřív, a tak jeho zájem o basketbal postupně opadl.

Navzdory všemu normálně odpromoval a před pětisethlavým obecenstvem převzal diplom. Později získal titul na Kent State, pracoval pro velkou společnost v centru Akronu a vydělal si pěkné peníze. Když porazil deprese, nikdy se nechoval jako člověk s postižením. Za to jsem ho zatraceně obdivoval.

Můj druhý nejlepší přítel – a třetí do party Tří mušketýrů, jak jsme si říkali – byl Jonas.

Jonas hned po střední nastoupil k námořnictvu a vzal si svou lásku jen pár týdnů poté, co dostal místo na Havaji. Ano, slyšeli jste správně. Ze všech míst na světě ten zatracenej parchant vyfasoval Havaj a pět let tam pracoval s vrtulníky. V podstatě všechno platila vláda, ale jen co mu vypršela smlouva, odešel. Jeho žena Miranda čekala dvojčata a on chtěl, aby stejně jako on vyrůstala v Ohiu. Přijal celkem dobrou práci na letišti Akron-Canton. Jedinou stinnou stránkou toho všeho bylo, že Jonas skoro ohluchl na levé ucho. Podepsaly se na něm hodiny práce v blízkosti hlučných motorů. Začal používat naslouchátko, ale ne takové to humpolácké, co nosí důchodci. Tohle bylo decentní a skoro neviditelné.

Jonasova dvojčata se narodila na první jarní den před čtyřmi roky. Když měla Miranda před porodem, Stone a já jsme byli v podstatě pořád s nimi. Když nás zase pustili do jejich nemocničního pokoje a my si mohli pochovat jejich čerstvě narozené holčičky, brečel jsem. Klidně to přiznám. Pojmenovali je Daphne a Velma (ano, přesně jako postavy ze seriálu Scooby-Doo) a brzy se z nich stala rodina.

Já se nikdy neoženil a děti nemám. Vždycky jsem se nějak nachomýtl k cizím dětem, ale vím, že mě to nikdy nepotká. Rozhodně ne s tím, jak teď vypadá svět.

Všechno zmařily ty bouře a temnota.

❄

Jonase jsem naposledy viděl asi měsíc před naším společným setkáním u jezera Prism Lake, pár týdnů po mém nepovedeném pokusu o záchranu toho chlapce z hořícího bytového domu. Stonea jsem neviděl skoro dva měsíce. To jsem jako nejlepší kámoš, jo? On za to ale nemohl. Polovinu z těch osmi týdnů nejspíš strávil cestováním, uzavíráním dohod v Dallasu a San Franciscu, přelety do Londýna a Japonska, potřásáním rukama a podepisováním smluv.

Když jsem uviděl toho mrtvého chlapce, uzavřel jsem své city za neproniknutelnou hradbou. Zní to hloupě a já to tak rozhodně nechtěl, ale prostě se to stalo.

Ocitl jsem se v jakési nekonečné smyčce. Práce na stanici, po práci domů, zapnout televizi, kterou stejně neposlouchám, a jít spát. Skoro jsem nejedl, jen občas jsem si vyšel do místních potravin, většinou pro pivo a levnou vodku z uličky s alkoholem.

Deprese se postupně zhoršovaly a já zjistil, že už svou práci nezvládám. Stačilo vidět některé z našich hasičských aut nebo hořící dům, a okamžitě jsem se vrátil k té strašné chvíli a ztuhl, což při takové práci nejde.

Vybral jsem si placenou dovolenou a hromadu dnů neschopenky, které jsem si nastřádal, a zavrtal se do role poustevníka.

Až do chvíle, kdy přišla první sněhová bouře.

Vydat se k jezeru a pronajmout si chatu jako za starých časů byl Jonasův nápad. Myslel jsem si, že do toho Stone nepůjde – to místo by v něm vyvolalo příliš nepříjemných vzpomínek –, ale nakonec souhlasil.

Já zprvu váhal, ale Jonasovi se povedlo mě přesvědčit. Tři mušketýři ve dvou? To přece nejde, řekl mi. A měl pravdu.

Sjel jsem z dálnice a asi dvě míle pokračoval po klikaté cestě. Les po obou stranách cesty čím dál více houstl. Kromě pár aut a tahačů jsem neviděl žádná vozidla, což mě mírně znepokojovalo. V té chvíli jsem to ještě netušil, ale měla se tu přihodit spousta divných věcí. Pocit opuštěnosti, který ve mně prázdná cesta vyvolávala, mi nebyl nijak příjemný. Vybavil jsem si dobu, kdy tudy projíždělo tolik aut, že tvořila souvislou kolonu, a asi půl míle před odbočkou jste se s autem jen pomalu sunuli kupředu. Když jsme byli děti, jezero Prism Lake bylo opravdu něco. Vždycky jsem měl pocit, že tam musí být snad milion lidí. Zastavili jste u jezera a všude kolem viděli čluny, za nimiž se na vodě vznášeli wakeboardisté v záchranných vestách, a řidiče s láhví piva v ruce a slunečními brýlemi na nose. Na pláži se shlukovaly rodiny s obličeji a rameny pokrytými silnou vrstvou opalovacího krému, jinde zase asi stovka lidí hrála volejbal nebo si házeli létajícím talířem, psi štěkali a běhali za svými páníčky do vody, přičemž kolem sebe rozhazovali písek. Vůně jezera a grilování se ve vzduchu mísila se smíchem a nelibozvučným hřmotem hudby z přenosného přehrávače.

Když jsem však teď zatáčel na štěrkovou cestu, po tolika letech od dětství, nic z toho už nebyla pravda. Bylo tu pusto, jaké bývá na místě, ve které se okolní prostředí mělo zanedlouho proměnit.

Jako na hřbitově.

❄

„Á, tady ho máme!“

Stone se opíral o zábradlí na verandě a za ním spočívaly jeho berle. Měl na sobě nátělník s asi milionem kapes a připomínal mi rybáře. Na hlavě měl usazený klobouček s širokým okrajem, jímž celý dojem jen podtrhoval. Na nose ani stopa po krému. Neznám moc černochů, co by se v létě patlali krémem s ochranným faktorem 30.

Mávl jsem na něj a nasadil široký úsměv – svůj první opravdový úsměv od toho požáru.

Ano, byl jsem mistrem falešných úsměvů, ale kdyby mě k tomu opravdickému nepřiměl ani nejlepší kamarád, byl bych ztracený případ. Občas musíte nasadit falešný úsměv, protože vám prostě nic jiného nezbude. Jinak se lidi hned vyptávají, cože jste tak mrzutí, a vy se pak musíte uchýlit ke lži, nebo – nedej bože – říct pravdu. A na to jsem nebyl připravený.

Nikdy jsem totiž nikomu nepověděl o tom chlapci ani o tom, jak moc mě trápí skutečnost, že jsem při jeho záchraně selhal. Psali o tom v místních novinách, ale jména zasahujících hasičů nikde nezmiňovali. Ačkoliv jsem Stoneovi vždycky všechno říkal, o tomhle jsem s ním nikdy nemluvil. Měl jsem pocit, že když o tom budu mluvit, ještě se to zhorší.

Stone ale není žádný hlupák, říkal jsem si. Jen co vylezu z auta a podívám se na něj, pozná na mně, že se něco děje.

Popadl berle, chytil se madel a vydal se ke mně po rampě vedoucí z verandy na štěrkovou příjezdovou cestu. „Vezmu ti tašky, Grady,“ nabídl se.

„Seš si jistej?“zasmál jsem se. „Nemám toho moc, zvládnu to.“

„No jasně… to ti nežeru. Vždyť tě znám, kámo. Určitě sis nabalil ty svoje peelingový krémy, gel na vlasy a vlhčený ubrousky. Zabere ti celej den, než to všecko sám vybalíš. Ale protože seš můj kámoš, Grady, tak mi to nevadí.“

Ze zadního sedadla jsem vytáhl jednu jedinou sportovní tašku Adidas, kterou jsem měl od jedenácté třídy, celou opotřebenou a ošoupanou. Byla plná oblečení – pochopitelně letního – a nezbytných hygienických potřeb. Žádný peelingový krém ani gel na vlasy. Vlhčené ubrousky jsem si vzal, to přiznávám. Jsou totiž jednou z nejuniverzálnějších věcí na výlet.

„Prostě rád vypadám dobře, tak mě třeba zab,“ ohradil jsem se, i když jsem ve skutečnosti nevypadal moc k světu.

Otočil jsem se. Stone se usmíval od ucha k uchu, ale jakmile spatřil můj výraz, jeho úsměv rázem ochabl. Stonea jste jen tak neoblafli.

Bylo naprosto zjevné, že jsem mimo, a ještě zjevnější, že si toho Stone všiml.

„Co je s tebou, Grady?“ zeptal se. „Vypadáš, jako bys tejden nespal. A seš celej pohublej, kámo. Ty něco hulíš nebo co?“

Chytil jsem se za koutky úst a roztáhl je. „Ááááá,“ zapitvořil jsem se. „Vidíš? Pořád mám všechny zuby.“

„Sice trochu špinavý, ale asi máš pravdu,“ přisvědčil Stone. Jemně jsem ho praštil do ramene a on předstíral, že ho to bolí. „Tak ty budeš mlátit mrzáka? Vždycky jsem věděl, že seš kokot, ale tohle? Tohle je něco úplně jinýho, Grady.“

„Jdi se bodnout,“ nedal jsem se. „Už dorazil Jo?“

„Néé, ještě ne. Víš přece, jak to má s ženou a dětma. Musej se rozloučit v každičký místnosti, co maj v domě, a před odjezdem si dát nejmíň sto pus, měkkejš jeden zasranej.“

Uchichtl jsem se.

Zamířili jsme k chatě. Vypadala přesně tak, jak jsem si ji pamatoval. Byla celá z tmavého dřeva, hotová noční můra hasičů, ale díky dřevu měla jakýsi retro nádech, který jsem vždycky miloval. Za verandou byly červené dveře, kryté zvětralou zelenou stříškou, a z místnosti na pravé straně domu se k nebi tyčil kamenný komín. Přes stromy za chatou se až sem třpytila vodní nádrž, která jako by vůbec nepatřila do Ohia.

Jezero Prism Lake.

Pár kroků od chaty vedly schody dolů na pláž. Zasáhla mě nostalgická vlna vzrušení. Chtělo se mi všeho nechat, seběhnout na písek, vysvléct se do spodního prádla a skočit do vody. Třeba mě jezero očistí a osvobodí od černých myšlenek na minulost.

Kéž bych to byl udělal. Za pár dní se totiž celé jezero mělo proměnit v jeden veliký kus ledu.

Najednou se za námi ozvalo křupání štěrku. Stone zrovna mluvil o svém posledním výletě do zámoří. Zčásti obchod, především zážitky, jak řekl. Poslouchal jsem ho tak napůl, když mě z představ o broucích, které Stone jedl v Číně, vytrhlo zatroubení Jonasova klaksonu.

Jonas úplně zářil a z reproduktorů jeho auta tepala hudba. Svůj dvoudveřový nissan, tolik odlišný od minivanu, v němž vozil Mirandu a dvojčata, zaparkoval vedle mé otlučené hondy.

„No konečně!“ zahulákal Stone. Jonas na něj místo odpovědi vystrčil ne jeden, ale oba prostředníčky. Položil jsem tašku na jedno z houpacích křesel na verandě a spolu se Stonem se vydal po rampě za Jonasem.

Následovala řada přátelských objetí a náš tajný pozdrav, který vlastně nebyl až tak tajným, jako spíše starým rituálem, který nikdy neskonal. Stone ho odkoukal od hráčů basketbalu, kteří ho používali jako součást rozehřátí před zápasem. Střídavě jsme si plácli pravou a levou rukou, načež jsme si nataženou dlaní přejeli přes krk a naznačili gesto ve stylu podříznu tě. Možná trochu děsivé, ale nám se vždycky zdálo děsně cool.

„Kde jsou piva?“ zeptal se Jonas. „Jsem úplně vyprahlej.“ Přejel si rukou po rozčepýřených hnědých vlasech. Na službě v armádě ho nejvíc štvalo, že všechny stříhali na ježka. Jen co z armády vyvázl, nechal si narůst pořádnou hřívu.

„Pivo zní dobře,“ podotkl jsem.

Za ty tři hodiny, než jsem sem dojel, se hodně zatáhlo, ale slunce pálilo i přes mraky. Cítil jsem, jak se moje bledá poustevnická kůže opéká. Nevadilo mi to, potřeboval jsem se trochu přiopálit. Kdybyste mě tenkrát viděli, řekli byste, že mě přivezli rovnou z pitevního stolu.

„Jsou v lednici, pitomče,“ odpověděl Stone. „Myslíš, že bych je v tom vedru nechal venku?“

„Tak si je sežer,“ opáčil Jonas a se sportovní taškou přes rameno vykročil k chatě.

Jonas byl chlap jako hora. Měřil skoro dva metry a vážil sto kilo. Byl samý sval, což nikoho nepřekvapilo vzhledem k tomu, kolik času trávil od mládí v posilovně a na fotbalovém hřišti. K americkému fotbalu ho asi ve čtvrté třídě přivedl strýc a Jonas pak hrál i na střední. Kdyby chtěl a přálo mu štěstí, mohl hrát klidně za nějakou menší univerzitu, možná i profesionálně. Někdy kolem maturity toho ale měl dost. I když už teď nepracoval u námořnictva a nemusel tak makat, stejně chodil pětkrát týdně do posilovny, těsně před rozedněním, než se probudí dvojčata. Stoneovi se ho ještě dnes podařilo vždycky něčím dostat. V žertu říkal, že je vždy ozbrojen… má své berle.

To já nikdy nebyl ranní ptáče. Než se stala ta strašná věc, bral jsem na stanici noční směny a na takový režim si tělo jen tak nezvykne.

„Takže,“ ozval se Stone, „co chcete dneska dělat? Zaházíme si? Půjčíme si člun? A co grilovačka?“

„A co takhle všecko dohromady?“ navrhl Jonas.

Podíval jsem se na něj a s náznakem úsměvu přikývl. „No jo, to je nápad!“

„Až na to,“ podotkl Stone, „že na první bod programu se můžeme rovnou vysrat.“

„Jak ty nás znáš,“ řekl Jonas.

„Kéž by ne,“ opáčil Stone.

Všichni jsme se rozesmáli. Ten příjemný zvuk se v letním vánku nesl až k jezeru. Poprvé za hodně dlouhou dobu jsem se cítil lépe… skoro normálně. Začínala mi dovolená s nejlepšími přáteli, daleko od dnes již prázdného pozemku na rohu Swan Drive, kde zahynul ten chlapec. Daleko od harlingtonského hřbitova, kde ho pochovali.

Škoda, že ten příjemný pocit měl brzy skončit.

❄

Stone měl pravdu. Jediné, co jsme všichni potřebovali, bylo – jak to láskyplně vyjádřil – na všechno se vysrat a vypnout.

Jakmile jsme se trochu zabydleli, vydali jsme se na pláž. Schody vedoucí na břeh jezera nebyly zrovna nejbezpečnější pro chůzi o berlích, a tak jsem Stoneovi pomohl a cestou dolů ho podpíral.

„Jestli mě nepustíš, Grady, přísahám, že až večer odpadneš z těch vinnejch střiků, co sem ti musel přivízt, vezmu fix a celej ksicht ti pomaluju čurákama,“ varoval mě Stone.

„Vlastně jsem zrovna přemýšlel, že si nechám udělat tetování,“ odvětil jsem pohotově. „Tak si to aspoň vyzkouším.“

„Ty nejseš typ na tetování,“ ozval se za námi Jonas. Jednu ruku měl ověšenou skládacími židlemi, v druhé táhl chladicí box plný ledu a piva a taky pár láhví whisky. Ani jeden vinný střik.

„Máš pravdu,“ řekl jsem.

„Já vím, prostě to… poznám.“ Jonas pokývl na své levé rameno. Měl na sobě pruhovaný nátělník, odhalující jeho tetování. Poklidný výjev pláže, vlny tříštící se o skály, na obloze ptáci, to vše na pozadí překrásného západu slunce. Nápis pod obrázkem hlásal „Oahu“. Na druhém rameni se mu vyjímalo panorama slavného státu Ohio, pod nímž stálo slovo „Domov“. Jonas to tetování miloval.

Mně se dělalo špatně i z očkování proti chřipce. Jehly zkrátka nemám na seznamu věcí, které bych vyhledával. Takže tetování nepřicházelo v úvahu a Stone i Jonas to věděli.

„I kdybych nevěděl, že řveš i při odběru krve,“ pokračoval Jonas, „poznal bych ti to na očích.“

„No dobře, Jonasi,“ zarazil ho Stone, „tak už s tím přestaň.“

Jonas pokrčil rameny. „Prostě to poznáš, stejně jako poznáš člověka, kterej si chce stěžovat číšníkovi v restauraci.“

„Něco jako šestej smysl,“ zavtipkoval jsem.

Jonas mé popíchnutí zřejmě nepochopil, protože jen přikývl a pravil: „Jo, přesně tak!“

„Tys už něco pil, kámo?“ optal se ho Stone.

„Ne, jen mám otevřenou mysl.“

Oba jsme protočili panenky. Podle mě a Stonea patřili tihle jasnovidci, telepati, lovci duchů a podobní týpci do stejné škatulky jako Santa nebo zoubková víla.

Tedy alespoň do chvíle, kdy jsme zjistili pravý opak.

To, co jsme prožili a viděli jen o pár hodin později, tohle přesvědčení zásadně změnilo.

Náš úsek pláže byl opuštěný, ale o kousek dál jsem zahlédl pár táboráků a lidi cachtající se ve vodě. V dálce proplouval nějaký člun, ale neviděl jsem za ním žádného wakeboardistu ani vodního lyžaře.

Usadili jsme se kolem pozůstatků ohniště, u jakého jsme sedávali před více než deseti lety. Jonas rozložil židle a Stone se posadil naproti mně, zády k vodě.

„Páni, je to tady nějak…“ spustil Jonas.

„Mrtvý?“ doplnil ho Stone.

„Jo, a taky depresivní,“ přisvědčil Jonas.

„Já nevím,“ pokračoval jsem, „mně se to tak líbí. Je tu mnohem větší klid.“

Jonas si odfrkl. „Dovolená není od toho, aby na ní byl klid, kámo. Měla by to bejt jedna velká párty,“ řekl a začal napodobovat příšerný rytmus dubstepové hudby.

Stone si zacpal uši a zařval: „Není nám devatenáct a nejsme tu na jarních prázdninách!“

„Řekl chlápek, co už je jednou nohou v hrobě,“ odvětil Jonas.

„Je pravda, že mi tak úplně nesloužej nohy, tak už jsem do něj možná šlápnul…“ nedal se Stone.

To nás znovu rozesmálo. Nezasvěcenému by se to mohlo zdát jako zlomyslnost, ale Stone svůj handicap dávno přestal brát vážně. Kdysi mi řekl, že když oplakal ztrátu rodičů a trochu se vzpamatoval, byl vděčný za to, že žije, a já byl vděčný za něj. Bez Stonea by můj život byl o dost pochmurnější, stejně jako bez Jonase. Byli jsme přece Tři mušketýři.

Sáhl jsem do boxu a vytáhl pár piv. „Hohó,“ přerušil mě Jonas a zavrtěl hlavou. „Tys už zapomněl? Před pivem to panák jistí, ať jsme zítra ráno čistí.“

A tak jsem piva vyměnil za láhev whisky a studené skleničky. Každému jsem nalil asi do poloviny – možná víc, než jsem nalít měl – a každému podal jednu.

„Na Tři mušketýry!“ pronesl Jonas a pozvedl sklenku.

„Na Tři mušketýry!“ zopakoval jsem po něm, načež jsme se oba podívali na Stonea.

„To fakt chcete, abych to řekl?“ podivil se Stone. Očima koulel tak silně, že se div nevyvalil ze židle.

„No ták,“ pobízel ho Jonas, „přestaň se chovat jako kretén.“

„Tak fajn, na Tři mušketýry!“ Stone pozvedl skleničku, přiťukli jsme si nad ohništěm a napili se. Whisky pálila v krku, ale celkem rychle mi přivodila příjemnou opilost, za což jsem jí byl vděčný.

„Ale vážně, kluci,“ řekl Stone, polkl whisky a ušklíbl se. „Fakt bysme měli vymyslet novou přezdívku.“

„Co se ti nelíbí na Třech mušketýrech?“ bránil se Jonas. „Je to jméno pro hrdiny!“

„Připomíná mi to jeden díl z Toma a Jerryho a já ten seriál nesnáším.“

„Ty nesnášíš Toma a Jerryho?“ zeptal jsem. „Co to s tebou je? A co Scooby-Doo? Toho taky nesnášíš?“

Stone si dal ještě jeden doušek. „To ne, Scoobyho zbožňuju a ty to víš. Ale ta blbá myš toho kocoura srala víc, než bylo nutný, a přitom byl za hajzla Tom. Prostě se mi to zdá nefér.“

Seděl jsem a beze slova na něj hleděl.

„Pokračuj…“ pobídl ho Jonas. Naklonil se, opřel se lokty o kolena a zkoumavě si Stonea prohlížel.

A tak Stone mluvil dál. „Fakt to musím vysvětlovat? Jestli jste viděli některej díl, tak víte, že Tom byl v podstatě všeuměl. Dokázal hrát na spoustu nástrojů, oblíct se jako manekýn nebo vyfouknout kouř tak, aby z něj vznikla slova ‚Jak je?‘. A co uměl Jerry, teda kromě toho, že Toma v jednom kuse sral? Krad’ jídlo, na který musel Tomův pán tvrdě vydělávat, a vždycky ukrad’ víc, než potřeboval. Kolik sýra se asi takový myši vejde do žaludku? Nedovedu si představit, že měl doma maličkou lednici, kde by si to jídlo schovával na pozdějc, takže se prostě muselo zkazit. A Tom přece – jako správná kočka – dělal jen svou práci. Jeho pán se prostě chtěl zbavit myši v domě a pověřil tím svýho kocoura. Kdyby Tom selhal, vyrazil by ho na ulici. Neměl na vybranou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vánice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.