Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Veľké šťastie

Božena Slančíková-Timrava

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Viera Marková, Patrícia Šimonovičová, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0804-5

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Božena Slančíková-Timrava. Sobrané spisy Timravy, sväzok III. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1924. 209 s.

Bibliografické poznámky

Sobrané spisy Timravy

Sväzok III.

Veľké šťastie

Ondro Hľonzo

1924

Nákladom Kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku v Turčianskom Sv. Martine

VEĽKÉ ŠŤASTIE

Jozefa Jakubovičová len čo vstúpila do domu u Nivských, hneď zbadala akúsi premenu. Akýsi zvláštny ruch a náhlivosť u domácich, šumenie. Dcéra Otila, ktorej nebolo páru v pol svete, oblečená veľmi vkusne, mala zduchovnelý výraz ľaliovej tvári, že sa jej temer zdesila. I sám domáci pán, hlava ktorého bola hustými a dosť dlhými vlasmi pokrytá a ktorý slová i myšlienky svoje hlasno zakončieval: „Nuž tak, nuž tak,“ zdal sa pomýlený. Ozdobený bol zlatou, tenkou a elegantnou retiazkou okolo krku, ktorú nosil, len keď chcel pôsobiť svojou auktoritou — ináč nosieval hrubú, masívnu.

„A, a, čo sa deje?“ spýta sa Józa a podozrive obzerá Otilu, dobrú svoju priateľku, hoci rozdiel ich veku bol hodný. Potom zahľadí sa i po izbách, ozdobených kvietím, čo už jar dala. „Tu stanú sa veci neobyčajné!“

„Aké, a prečo myslíš?“ odvetí Otila, tváriac sa tichou, ale oko jej, o ktorom každý vie, že je nádherné, svieti oživene. Vlasy tmavé má na dva boky rozčesané, čo robí ju takou dojemnou, že Izidor Červenčík, mladý levíta, človek veľmi citlivý, ktorý býval tu na hospode i chove, lebo inde nemal kde byť, temer kľakol pred ňou, keď ju videl, zľaknúc sa jej. „Nič zvláštneho, Józka moja!“

Ale 28-ročná Józka mala oči ostré, ducha bystrého, krásu sviežu ako ružový list, zbadala, že sa pretvára. No nechá ju a spýta sa radšej Nivského:

„Báťko, vysvetlite, lebo ja nedám sa odbiť len tak nič po nič.“

„Nič takého, čo by, nič… nuž tak!“ I hľadí niekde do ďalekého sveta, chodiac po izbe a dlane trie jednu o druhú, ako by v nich čosi šúľal. „Iba ak je to, že príde dnes Stano Hrabeň, nuž tak!“

„Stano Hrabeň? A kto je to?“ diví sa Józa a pozrie na priateľku opäť podozrive. No Otilina tvár je pokojná a bledá ako vždy. Ako by ju rozhovor vôbec ani nezaujímal.

„Nevraveli ti o tom?“

„Ale, apa, nuž čože sme mali vravieť? Že príde Hrabeň, je nie taká udalosť, aby sa mala vybubnovať,“ usmeje sa Otila i mrzute i shovievavo. „Ako sa tvári!“ myslí si Józa, smejúc sa v duchu. „Nie je to udalosť, že príde akýsi Hrabeň, ale to, že mne, ktorá som s tebou každý deň a viem o všetkých veciach vašich, nepovedala si slova o tomto, a ešte ani teraz nechceš vravieť!“

„Nuž ale kto je ten Hrabeň a prečo príde?“ spytuje sa naschvál. Otila usmievala sa len a keď neodpovedala, odvetil domáci pán:

„Kto je Hrabeň, Józka? Môjho dávneho priateľa syn, advokát. Osadil sa v tomto kraji. Sišiel a poznal som sa s ním vo štvrtok v kasíne, keď som bol v meste. Sľúbil sa na dneská sem, to je všetko, nuž tak!“

„Ták?“ Jozefa už chápe a obzrie Otilu, zasmejúc sa. „A Popeluša je kde?“ spýta sa už o druhom, netýkajúc sa veci viacej, hoci ju veľmi zaujímala.

„Popeluša?“ Veľké tmavé oči Otily pozrely na ňu s myšlienkou. „Ale nemala by si ju volať tak, Józa!“

„A prečo?“ diví sa Józa nanovo a pozrie po nej zas s podozrením. Dosiaľ tak veľmi nedbala o to Otila. „A či sa azda už inak bude žiť a nastanú zmeny?“

Otila sňala oči s tvári Józy, ktorá hľadela na ňu výsmešne a skúmave.

„To ja nespravím za nič,“ smeje sa jej Józa. „To meno pristane jej najlepšie. A kde je, treba mi niečo odkázať po nej Červenčíkovi.“

„V kuchyni bude!“ odvetí Otila už ľahostajne.

Inokedy zaviedla i sama svoju priateľku do kuchyne, vôbec — jej vysoké vzdelanie toho nedopustilo, no teraz zabudla to spraviť nevdojak. Oči jej opierajú sa v dume o okno a ona, pozapomenúc o Józe i všetkom, myslí si:

„A ak sa sklameme v príchodzom? Ak je ani on nie, koho čakáme a ktorý mal by prísť…?“

Totiž Otilu už chceli vydať a boli by ju i vydali, ale naokolo medzi známymi nieto dosť šťastia pre ňu. Darmo obzerajú sa na všetky strany, nikoho súceho nevidia.

„Veľmi zaujímavá vec a smiešna,“ myslí si Józa, odtrhnúc oči od nej a odchodí von sama. Prejde do pitvora, čo delil kuchyňu od izieb. Je to dievča strednej výšky, bujnej, čerstvej postavy, tvári neobyčajne krásnej. Má dvadsaťosem rokov a obzvláštnu rozkoš samopašiť, vysmievať sa a vystupovať svobodne a hlavate, nešetriac ničoho a nikoho. A to všetko si dovolí, že je už staršia a jednako nadmieru pekná.

„Kde si, Popeluška?“ volá, ledva otvorí dvere kuchyne, hlasom vyzývavo veselým, „medzi kuchynskými vílami zas?“

„Prosím, prosím, len nie tak zhurta!“ ozve sa hlas i žartovný i panovitý, ale nie tej, ktorú hľadala. „Víly sú tu, ale princezna nie.“

Józa, tajne smejúc sa, vstúpila do kuchyne. Pri stole stála, niečo miešajúc, domáca pani veľmi dlhej postavy, vo veľkej sivej ampírke, čo ju ešte dlhšou robilo. Tvár jej bola chudá a bledá vždy. Pohľad ostrý a panovitý a okolo tenkých úst tvrdá črta. Tvár vôbec nemilá a chladná.

„I vy ste tu, tetuška?“ vraví nezmýlená jej prísnosťou Józa — ju vôbec máločo zmiatlo — i kloní pery k chudej ruke. „Ja som nevedela…“

„Keď zakladáš si v tom, mená rozdávať,“ vraví Nivská, ani nesmejúc ani nehnevajúc sa a tvár jej je ako vždy nemilá, „tak už aj sebe daj nejaké. Tu Kata je prvá víla, Mara druhá, Anča tretia a Katuši dve si dala. Naostatok i mňa ešte nejakým poctíš!“

„Aha, i túto dnes robí nervóznou moja samopaš!“ myslí si Józa a zasmeje sa, neberúc si veľmi k srdcu jej zazlenie. Len prizrie sa jej tklivejšie s iskierkou výsmechu v očiach.

„Prečo nie, teta, vďačne i vám. Vy ste tu hlavná osoba a tak teda kráľovná víl; ale aký tresk tu robíte! Či majú Turci sem prísť a či čo? To je strach! Ty víla tretieho čísla, čo kutíš?“ obráti sa ku najmladšej slúžke s veľkým čiernym vrkočom, ktorá tĺkla orechy v kúte na tehle. Druhá, Mara, mladá nevesta, čo nechala muža, lebo jej bol zlý, mútila smotanu, a tretia, Kata, pri okne tlčie cukor. To je najstaršia slúžka, tvár má samý ranec, oči príliš belasé, dobrú vôľu vždy a smiech znejúci: hä-ä-ä-ä.

„Čo to bude teda tu?“ spýtala sa Józa, keď neodpovedaly. „Ani čo by ste kráľoviča čakali.“

„Apa vynašiel si nejakého syna priateľovho. Nevravela ti Otila?“ odpovie nemilým hlasom. „Tuším pre Otilu.“

„No toto je žena! pomyslí si Józa. „I viac povie, ako treba.“

„A nie pre Katušu? To je staršia,“ rečie potom. Práve dostala, čo chcela. Nivskej oči zašľahly k nej nahnevano.

„Pre Katušu sa ja budem pražiť!“ rečie popudená.

„Ona by to ta prijala, a po staršom do mlyna. Však, Katuša?“ smeje sa Józa ďalej pokúšajúc a skrútne sa ku dverám protivným, ktoré zavŕzgaly.

Do kuchyne vošla štíhla deva, nižšia ako Józa i Otila. Obzerá sa ako splašená, nevediac, o čo a začo je reč o nej, či po dobrom a či zlom. Na čele rozloženú má akúsi ubitosť a celý zjav i pohyby prezradzujú, ako by bola vždy tupená, znevažovaná a ponižovaná. Na rtoch horká črta. Na oslovenie Józy ani neodpovedala, ani sa neusmiala. Nesie tanier s uvarenými vajci, ale nedotknutý, s ktorými boli ju poslali k levítovi. Kladie ich na stôl a chytá sa do druhej roboty: osievať cukor, čo veselá Kata natĺkla.

„Nejedol?“ spýtala sa nespokojne Nivská, zazrúc donesený tanier.

„Nie, nechcel.“

„Pošlite mu niečo inšie,“ pokúša Józa, znajúc ich obyčaj, že i troje mu pošlú v jedno predpoludnie, sprobúvajúc. Potom obráti sa ku Katuši, ktorá páčila sa jej nadmieru, so slovami:

„Ty budeš taká vycibrená v umení kuchárskom, že môžeš opraviť knihu Babilonovu. Vždy si v kuchyni.“

„A kdeže má byť?“ ozve sa panovite Nivská, i tak popudená, že levíta nechce jesť. K tomu milý jej je ten mladík pre svoju skromnosť, i chcela by mu hovieť. „Nezaslúžim ja to, aby mi niektorá pomáhala? Ale to by bolo však najlepšie, keby slečny sedely na diváni a stará nech pracuje.“

„Hä-ä-ä,“ zasmeje sa najstaršia slúžka Kata, ktorá tu od mladi prežila všetky slasti i strasti s rodinou a bola preto i pre svoju veselosť najobľúbenejšia zo troch. „Pravdaže, nech sa staré dodiera. Hä-ä.“

„No, veď i stará pani len slečnám stránku chytá,“ odvetí jej Nivská i nahnevano i žartom.

„Tak má!“ schvaľuje Józa žartom, i šepne lichotivým spôsobom Nivskej: „Tetuška, to je zvláštny exemplár slúžky, vaša Kata, zvláštny, ani strýka Jakubovičov kočiš. A vám k pocte, lebo je dôkazom, že vy viete si ľud vybrať.“ A obrátiac sa ku Kate, zas rečie vyzývavým hlasom: „Vy sa mi veľmi páčite, Kata. Vy ste hodna, aby vás pozlátil. Vy stojíte viac, ako našich desať Bôr! Na tej tvári slnce nezabreskne nikdy, a čím sme my lepší, tým je ona neznesiteľnejšia.“

„Jaj, veď je to už veľmi múdra,“ ozve sa Kata a belasé oči horia jej potešením nad pochvalami Józy. „Ona vie i štrúdle ťahať!“

„Pravda! Keď vie štrúdle ťahať, môže byť už i surová,“ smeje sa Józa. „Teta, ale raz Otila a raz Katuša nech pomáha v kuchyni,“ rečie zasa Nivskej.

„Čo zasa? Otila má iné zamestnanie! A táto nie je hodna za moje dobro byť mi ku pomoci aspoň tu? To sa mi páči! Ja som ju z ničoho pozdvihla!“

„Z ničoho je nič, tetuška!“ zasmeje sa Józa a podíde ku Katuši, ktorá zapálená hľadí od sita po troch slúžkach, či počuly Nivskej slová. Aspoň keby v cudzej reči vravela, keď také rozpráva. No, nepočúvajú azda. Jedna múti, druhá tlčie a tretia s čiernym vrkočom ide pre metlu von dvermi posmetať škrupiny z orechov.

„Nepáči sa ti, že ťa spomíname?“ vraví jej Józa utlumeno, už teraz na tú obrátiac svoje pokušovanie, vidiac jej na tvári zlé dotknutie. „Pravda, že ťa len z prachu zdvihli, so zeme. Keby nie teta, bola by si ako táto Anča s namasteným vrkočom z dom’ do domu, od rodiny k rodine sa ponevierala. To maj vždy pred očami, a ty ešte zasekuješ pery. Nie aby si bola krotká, ochotná, pokorná. Veru tak, ty presadená ruža!“

Katuša neodpovedala nič. Ona vôbec nevraví nikdy, a prešiel by niekedy i deň, čo by nepočuli jej hlasu, iba na opýtanie čo odpovedá. Ona je prijatá dcéra Nivských, pochádzajúca z kraja a rodiska Nivskej. Vzali ju k sebe, keď ešte len dva roky mala. Nivská totiž, nemajúc detí, chcela cudzie, a táto, ktorú vídala sedávať celé dni na dvore biednej chalupy sedliackej, zapáčila sa jej pre plavú kučeravú hlávku a biele líčka. Ponúkali jej deti i z rodiny, ale ona nechcela, len celkom cudzie, celkom osiralé, aby naň nikdy právo nik nemal a bolo celkom jej. Po desiatich rokoch vydaju myslela, že už detí mať nebude a tu ako na protiveň narodila sa o dva roky Otila. Toto nemôže odpustiť Katuši a od tých čias hľadí na ňu ako na zlodejku svojej dcéry, ktorá pripraví ju o diel.

„Nuž veď tomu môže sa predísť,“ radí jej mnoho ráz Józa, ktorá pokúšať vôbec má náklonnosť, a že bola staršia, brala si právo do všetkého sa zamiešať a rozhodovať.

„Rozumie sa, že hádam i spravím!“ zavráti jej výčitky Nivská, hnevajúc sa, že takú prirodzenú vec i spomnela.

„Ona to neuzná!“ ozve sa teraz, dopočujúc slová Józy Katuši povedané: „a ešte vari ja mám byť rada, že som mala to šťastie vychovať ju. Nič, ale nič vďaky a jemnosti nemá.“

„To zato, že ste ju vy vychovali,“ myslí si Józa, smejúc sa v duchu. „Niet učňa nad majstra!“

„A aké zahynuté a biedné bolo! Čo som sa s ňou natrápila, kým prišla trochu k sebe. A teraz, hľa, aká dievka z nej vyrástla!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Veľké šťastie