Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen: Když jsme se proslavili

Vydání první

Copyright © 2015 by Sarina Bowen

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2521. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Fifteenth Minute

vydaného v roce 2015

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Karnes Coffey Design

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1850-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1851-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Sarina Bowen

Když jsme se proslavili

The Ivy Years (5)

Pro Keyannu,

která ví, že nejdůležitější ze všeho

je smysl pro humor.

1. kapitola

Můj osobní Darth Vader

Lianne

Staň se co staň, časem i nad nejhorším čas je pán!1

Slíbila jsem si, že nestrávím druhý semestr na univerzitě zavřená ve svém pokoji před monitorem se spuštěnou hrou DragonFire. A tak přestože jsem se právě vloupala do Temného portálu s padesáti zlatými kredity životů a zbrusu novými nunčaky, neochotně hru zastavím a odložím ovladač.

Na monitoru se mi samozřejmě objeví lavina zpráv od ostatních hráčů. Hele, Vindikátore, kam to jdeš? A Ještě nechoď, diamantový palác je skoro za rohem!

Odpovím jim krátce, ale pravdivě. Musím na přednášku! Zvednu svoji oblíbenou kšiltovku a nasadím si ji. Obleču kabát, vezmu kabelu a vyběhnu ze svého pokoje na koleji.

Uvažovala jsem, že přes prázdniny praštím s DragonFire úplně, nakonec jsem si ale řekla, že by to bylo vůči mně až moc kruté, protože při videohrách odpočívám. Místo abych se hry vzdala, rozhodla jsem se ji omezit na maximálně devadesát minut denně. Díky tomuto pravidlu mi na dnešní večer zbyla ještě hodina, během které můžu nakrmit svoje draky a prozkoumat několik chodeb, které jsem objevila dnes ráno.

Musí mi to tak stačit.

Seběhnu schody a vyjdu na krásné kamenné nádvoří. Začínám uvažovat, jestli je devadesát minut dost. Pokud mi moji kyberkamarádi napíšou, odpovědět jim mi zabere čas, který bych jinak věnovala hraní…

Semestr začal teprve před několika hodinami a já už uvažuju, jak si rozdělím čas.

Mám zpoždění, a tak přeběhnu College Street a cestu si zkrátím přes budovu katedry anglické literatury. Divadlo vidím v dálce. Mám starobylou architekturu této školy moc ráda – líbí se mi chrliče i gotické oblouky. Na Harknesskou univerzitu jsem se však nepřihlásila proto, že to tu vypadá jako ve firmu. Zvolila jsem ji, protože jsem se chtěla stát skutečnou vysokoškolskou studentkou. Chtěla jsem zažít všechno, co se k tomu váže – nezáživné profesory, tlusté knihy, večírky i posedávání s přáteli na koleji.

Nechtěla jsem první semestr strávit schovaná ve svém pokoji, zapadnout mezi ostatní je ovšem těžší, než jsem čekala.

Před Vánoci se ale začaly věci obracet k lepšímu. Mám teď dvě dobré kamarádky, přestože si s nimi připadám trochu jako páté kolo u vozu. A uzavřela jsem sama se sebou dohodu, že strávím víc času mezi lidmi než u počítače.

I když počítače jsou taky super. Navíc jsem si oblíbila svoji druhou identitu – Vindikátora. Na internetu nikdo neví, že jsem herečka, díky které teď miliony lidí po celém světě mávají kouzelnickými hůlkami. Na internetu můžu strávit klidně celý den a neuslyším jediný vtip na princeznu Vindi.

Už jsem skoro v cíli cesty, když mi mobil začne vyzvánět jako rozbitý zvonek. Každé cinknutí oznamuje příchozí textovku od mého manažera. Mobil vytáhnu a zprávy rychle pročtu. Lianne, zvedni mi to. Kde jsi? Hned mi zavolej.

Když jsem se rozhodla, že v devatenácti letech nastoupím jako ostatní normální holky na vysokou, snažila jsem se s manažerem dohodnout na pravidlech. Zatímco jsem ve škole, chci, aby aspoň respektoval můj rozvrh.

Na něco takového u něj můžu zapomenout.

Teď mi mobil začne vyhrávat „Imperiální pochod“ ze Star Wars. Moc ráda bych svého osobního Dartha Vadera ignorovala, jenže právě mířím do učebny a nechci si vypnout mobil, jenom abych se vyhnula novinkám od něj.

„Bobe?“ oslovím ho, zatímco kráčím po břidlicovém chodníku. „Jdu na přednášku. O co jde?“

„Poslal jsem ti scénář. Měl by ti dorazit dneska odpoledne.“

Nebudu vám lhát, ta slova mi udělají radost. I když mám následující dva roky života zabrané, vždycky je příjemné vědět, že vás lidi chtějí. Srdce se mi třepotá jako motýlek.

„Scénář k čemu?“

„Dalšímu filmu s princeznou Vindi.“

Křup. Motýlek se zřítil k zemi.

„A co je nového?“ zeptám se už ne tak zdvořile. Tak to během telefonátů s Bobem bývá – slíbím si, že se budu chovat hezky, a o třicet vteřin později už ječím. „Začínáme točit až v květnu. Proč si musím scénář přečíst v lednu?“ Navíc v tom filmu budu hrát, ať chci, nebo ne. Uzavřela jsem s nimi smlouvu.

Naštěstí to bude úplně poslední film o slavné kouzelnici. Od letošního podzimu se už nikdy nebudu muset princeznou Vindi stát. Už nikdy nebudu muset krčit nos, měnit kohokoli v žábu nebo mávat žezlem, abych zahnala zlo.

„Musíš si to přečíst, abychom mohli projednat klauzuli ohledně zobrazené nahoty. Princezna na to v tomhle filmu vlítne s Valdorem.“

„Cože?“ vyjeknu. „To v knize není.“

„V knize je jejich vztah naznačený a scenáristi ho chtějí přímo zakomponovat do filmu.“

Obrátí se mi žaludek. „Takže chtějí milostnou scénu? Jako fakt?“

„Nebude to nic explicitního, protože potřebují, aby film zůstal přístupný mládeži. Přečti si scénář a probereme, co jsi ochotná udělat. Můžeme je zkusit donutit, aby ti přidali.“

Sakra! V Bobově hlasu slyším, jak se mu tenhle nápad líbí. Ten chlap by mě prodal do otroctví, kdyby mu to vyneslo víc peněz.

„Musím teď vzít hovor ze Sony,“ oznámí. „Čekej ode mě zásilku z FedExu.“

„Počkej!“ vyhrknu. „A co ta skotská hra? Ozval se ti režisér?“

„Ještě zavolám.“

„Bobe!“ zaječím. „Vím, že máš ve zvyku mě neposlouchat, když mluvím, ale ta role je pro mě důležitá. Řekl jsi, že –“

„Musím končit,“ oznámí a hovor utne.

Zatraceně!

Takže teď jsem nejen rozhozená, ale ještě jdu pozdě na přednášku. Schovám mobil do kabely, vyběhnu schody do budovy a zamířím chodbou k posluchárně, v níž se koná seminář o divadle ve dvacátém století.

Ráda chodím na přednášky s předstihem a sedám si do prvních řad. Ne, protože bych byla taková šprtka, ale protože nemám ráda, když na mě lidi při mém příchodu zírají. Dneska však nemám na vybranou. K posluchárně doběhnu minutu po jedenácté. A dveře místnosti číslo 201 skřípou.

Proč taky ne?

Vejdu dovnitř a otočí se ke mně aspoň tucet lidí. Profesor – to bude asi ten hubený pán s komínkem papírů, který právě mluví k posluchačům – se při mém příchodu zarazí uprostřed věty.

Tehdy uslyším první uchechtnutí a spatřím první pár povytažených obočí. Odněkud z místnosti se ozve šeptem: „Princezna Vindi!“ Následuje další uchechtnutí.

Nerozhlédnu se, abych zjistila, odkud ten smích přichází, protože raději ani nechci vědět, který z těch kreténů si ze mě dělá legraci. Navíc si stejně potřebuju najít místo.

A protože je mi štěstěna nakloněna, v téhle posluchárně sedí studenti u obrovského konferenčního stolu místo v řadách sedadel. S hrůzou si uvědomím, že u stolu žádné volné místo nezbylo. Zbytek těžkých dřevěných křesílek stojí odklizený u zdi. Jedno si vezmu a táhnu si ho ke stolu. Čím dřív se posadím, tím dřív se všichni otočí zas na profesora. Křeslo ovšem na dřevěné podlaze hlasitě skřípe, a pokud se chci posadit, dva studenti se budou muset posunout, abych se mezi ně vešla.

Strašlivě dlouhou chvíli čekám, až to někomu docvakne a udělá mi místo.

Zabte mě někdo.

Profesor s povzdechem odtáhne svou židli na stranu. Student vedle něj se přidá a udělá mi trochu místa. Takže teď si tu obludnost vydávanou za křeslo táhnu kolem tří dalších studentů k tomu jedinému, nově vytvořenému, volnému místu.

Asi tak o osm let později se konečně usadím. Stůl je mi skoro po bradu. Už jsem se zmínila, že jsem vertikálně poněkud znevýhodněná? Jeden vtip o trpaslících a je po vás.

„Kde jsme to byli?“ zamyslí se profesor. „Ach, ano. Prosím, všimněte si ve svých sylabech poznámky na straně dva s daty odevzdání úkolů a prací. Pro tento předmět není zřízena webová stránka. Rád dělám všechno postaru.“

Seznam povinné četby je dlouhý, mně to však nevadí. Proto jsem koneckonců na Harknesskou přišla – abych se plně pohroužila do studia. Vypadla z Hollywoodu a byla normální vysokoškolskou studentkou. Harknesskou jsem si vybrala kvůli její náročnosti, ne proto, abych si oživila společenský život.

Což je dobře, protože žádný společenský život nemám.

Ne že bych čekala, že na Harknesské najdu fanoušky. Studenti tu mají plné ruce práce, aby se připravili dobýt svět, na mně jim nezáleží. Jen jsem nečekala, že se mi budou kvůli mojí zvláštní volbě kariéry posmívat. První den ve škole jsem se jednoho kluka z vyšších ročníků zeptala, kde najdu knihkupectví. Jeho odpověď: „Si tam můžeš zaletět na koštěti, ne?“

Smích, kterým ho za ten vtip odměnili jeho kamarádi, mě pronásledoval ještě několik dní.

Nahlas bych to nikdy neřekla, je pro mě ovšem zvláštní být někde, kde vlastně nikoho nezajímám. Kdybych jen pár kilometrů odtud vešla do budovy základní školy, hned by se na mě všichni sletěli a žádali by mě o tolik podpisů, až bych vypsala všechny lihovky, které nosím v kabele.

Tady? Tady jsem vyvrhel. Jsem holka, která se dostala na Harknesskou, protože je slavná, ne protože na střední otročila v matematickém kroužku nebo debatním klubu. Chápu to. Vážně. Jsem ztělesněním privilegovaného života. Táta před svou smrtí patřil k hollywoodským špičkám. Máma je známá primadona a playgirl. Byly mi čtyři, když jsem poprvé v životě přijela na jachtě na filmový festival v Cannes.

Všem tady je ukradené, že si od sedmi let vydělávám díky stříbrnému plátnu vlastní peníze. Na Harknesské to využívají proti mně. Netušila jsem, že když si zvolím elitní univerzitu, ocitnu se na tom jediném místě, kde mě nejspíš nikdo nerespektuje. Tahle škola je epicentrem světa, kde nejsem oblíbená.

Holt chybami se člověk učí.

Je jen dobře, že tu nejsem proto, abych získala popularitu. Přijela jsem studovat, abych až mi dojde s pozlátkem Hollywoodu trpělivost, nebyla na studium příliš stará.

„Začneme tím, že se navzájem představíme,“ navrhne profesor. „Stačí, když řeknete svoje jméno, ročník a hru, na jejíž čtení se tento semestr nejvíc těšíte.“

Hračka. Přeletím pohledem sylabus, abych si vybrala odpověď. Na seznamu je celá řada her napsaných mrtvými bělochy, ale to se dalo čekat.

Student vedle profesora je třeťák Bill, který nám prozradí, že se těší na Matku Kuráž a její děti od Bertolta Brechta.

Uch. Tak to asi s Billem kámoši nebudeme. Brechta nesnáším.

Zvláštní je, že si stejnou hru zvolí i dalších osm studentů. A pak se nám hubeňour v baretu vyzná z lásky k Brechtovi takovým způsobem, až z toho málem dostane orgasmus.

„Určujícím prvkem v jeho dílech je jeho přístup ke korupci,“ oznámí pan Bareťák. „Bez postavy Artura Uie by dvacáté století nebylo stejné. Ta hra je transcendentní.“

To myslíš vážně, kámo?

Jsem na řadě já. Navíc jsem si slíbila, že tento semestr budu mluvit víc a častěji.

„Zahraju si na ďáblova advokáta,“ oznámím, když se na mě upřou oči všech přítomných. „Brecht je chytrý, ale ne důmyslný. Občas mám chuť se spíš ztratit v příběhu a nechat hru, aby se předvedla jiným způsobem než brutalitou. Z těchto důvodů se těším, až si s vámi všemi přečtu dramata Wendy Wassersteinové.“

Rozhostí se ohromené ticho. Začnu panikařit. Netlačila jsem moc na pilu?

Pan Bareťák si hlasitě odfrkne. „Brecht je geniální, ne každý to však dokáže ocenit.“

Sotva to řekne, zahoří mi krk. Nejsem zvyklá, že někdo z očí do očí uráží moji inteligenci. Stojí mě veškeré vypětí sil, abych se s ním nezačala dohadovat. Vždyť jsem poprvé viděla Pacina v roli Artura Uie, když mi bylo šest! Viděla jsem na divadelních prknech víc géniů než kdokoli v téhle posluchárně. Krát deset!

Místo abych obhájila svůj názor, jen mlčky drtím stoličky.

„Ještě jste se nám nepředstavila,“ připomene mi náš šprťácký profesor.

V tu chvíli bych se nejraději propadla, protože má pravdu. Tak moc jsem se chtěla ozvat, až jsem zapomněla dodržet instrukce. Tohle navíc dělají jen ti největší hollywoodští namyšlenci – domnívají se, že všichni vaše jméno dávno znají.

„Omlouvám se,“ vyhrknu. „Jsem Lianne a jsem prvačka.“

Ještě chvíli je v učebně hrobové ticho a pak promluví holka po mé pravici. „Jsem Hosanna z druhého ročníku a líbí se mi, že máme v povinné četbě vážné i méně vážné hry. Těším se na čtení Neila Simona.“

Bareťák zasténá. Jsem svojí sousedce vděčná, že té bandě zarytých intelektuálních snobů ukázala dlouhý nos.

Slovo si opět vezme profesor s úvodem do první hry na našem seznamu, což jsou Soukromé životy od Nöela Cowarda. Nikdo na mě už nezírá, přesto nedokážu setřást nepříjemný lepkavý pocit, že jsem na sebe až moc upozornila. Chci se vrátit na kolej a dát si další kolo DragonFireu. Vážně by to bylo tak hrozné?

Do horního rohu svého sylabu zapíšu své jméno a přečtu si druhou stránku. V půlce semestru máme odevzdat dlouhou esej a čeká nás i závěrečná zkouška. Dobře. Účast v hodinách bude ale tvořit třicet procent známky. Fakt paráda.

Nejvíc mě na tom všem ale vyděsí to, co si přečtu úplně na konci stránky. Životopis našeho profesora. Dr. Harlon Overstein nově publikuje v časopisu Americké umění a vědy a je předním americkým odborníkem na hry Bertolta Brechta.

To mě teda někdo držte. Právě jsem urazila vkus svého profesora v oblasti divadla dvacátého století i celou jeho kariéru.

A teď vážně, zabte mě už někdo.

Nějakým zázrakem se až do konce devadesátiminutové přednášky znovu neztrapním. Když konečně vyjdu z budovy a zastíním si oči před lednovým sluncem, je už po poledni. Minulý semestr bych si touhle dobou koupila salát v krabičce a odnesla si ho do svého pokoje. Protože jsem si ale slíbila, že obrátím víc listů než hurikán v deštném pralesu, zamířím místo toho do jídelny v Beaumontově koleji.

Za tenhle hrdinský kousek mě čeká odměna, protože u stolu hned u dveří zahlédnu svoji sousedku (a jednu ze svých mála kamarádek) Bellu. Sedí tam s hokejistou a svým neuvěřitelně sexy kamarádem Bridgerem.

„Nazdar, prcku,“ pozdraví mě Bella. „Jaký byl první den nového semestru?“

Nechám její vtip na mou výšku bez trestu, protože Bella se mě nikdy nezeptala, kde schovávám kouzelnou hůlku, ani po mně nechtěla, abych kouzlem uklidila koupelnu, o kterou se dělíme.

„Docela utrpení. Můžu si přisednout?“

„Jasně.“

Zavěsím si kabelu na opěradlo židle, dojdu si pro salát a kelímek polévky a zhroutím se na židli. „Mám za sebou fakt hrozné dopoledne. Co ty?“

„Děs a hrůza. Samá chemie a biologie, určitě proletím.“ Kývne na zrzka vedle sebe. „Přitom tady Bridger se na tyhle předměty hlásí jen tak pro zábavu.“

„Klidně tě budu doučovat,“ nabídne se s kávou v ruce. „Nedělám ovšem za peníze, ale za hlídání. Hodina doučování za hodinu hlídání.“ Bridger je opatrovníkem své desetileté sestry.

„Chápu.“ Bella přikývne. „Abyste si mohli se Scarlet zajít večer někam ven?“

„Přesně tak.“

Bella na něj mrkne. „Dobře. Domluveno. Jak se vlastně Lucy má? Už nějakou dobu jsem ji neviděla.“

Bridger odloží hrnek. „Má to teď náročnější. Nedávno to byl rok, co máma umřela. Zdrblo ji to. Navíc se teď odstěhovala její nejlepší kamarádka, takže je Lucy už tuplem smutná.“

„Chudinka malá,“ povzdechne si Bella soucitně.

„Měli jsme se už líp.“

Teď si připadám hrozně, protože jsem právě poslední půl hodiny pěnila kvůli baretům a zapáleným řiťolezcům. Ve skutečnosti se ovšem zas tak hrozně nemám.

„To chce strávit večer u Capriho,“ oznámí Bella. „Lucy by určitě byla nadšená, kdyby dostala k večeři pizzu, Bridgi.“

„Jestli nebude mít moc domácích úkolů, mohli bychom to stihnout,“ uzná.

„Ty půjdeš taky, Lianne.“

„Vážně?“ Na mém hlasu byste to nepoznali, ale večer ve společnosti hokejistů bych si nechala líbit.

„Víš, že to chceš.“ Bella se vědoucně usměje. „Přijde určitě i DJ.“

Hraju od dětství, takže když Bella zmíní DJe, nezačervenám se ani nezasním. Má ovšem pravdu. Před Vánoci mě Bella se svými kamarády z hokeje odtáhla ke Caprimu, kde jsem se seznámila s DJem. To bylo před měsícem. Kdykoli jsem však od toho večera procházela kampusem, rozhlížela jsem se, jestli toho sexy kluka, s kterým jsem si povídala u jukeboxu, někde neuvidím.

Chci se s ním znovu setkat? Si pište.

„Hmm,“ zamyslím se. „Ráda bych chodila víc mezi lidi, ale tentokrát už nebudu tolik pít.“

„Dobrý nápad,“ souhlasí Bella. „Nechtěla jsem o tom mluvit, ale když už jsi to nakousla… Přece jenom je snazší vymámit z kluka číslo, když ti přitom nejdou oči šejdrem.“

Zasténám, protože Bella mi na ten večer nikdy nedá zapomenout. „Díky za radu.“

„Nemáš zač. V sedm tě vyzvednu.“

Po obědě jdu na přednášku z historie umění, hned po ní mám ovšem pro dnešek hotovo a můžu se vrátit do svého pokoje a snít o DJovi.

Jednou věcí si můžu být jistá. Nikdy se nemusím ptát sama sebe: „Bude si pamatovat moje jméno?“ Moje jméno znají všichni pod třicet. Nemluví ze mě marnivost – prostě to tak je. Není to tím, že bych byla kdovíjak úžasná, ale filmy ze série Strážná čarodějka jsou moc oblíbené. První měl premiéru před deseti lety, když mi bylo devět. Dnes mi doručili scénář k pátému dílu.

Zatím jsem se do něj nezačetla, protože nejsem na tu pikantní scénu připravená. Děsí mě, že se budu muset svléknout před štábem čítajícím čtyřicet lidí. Přitom bych se vůbec nezlobila, kdybych měla sex s člověkem, který není placený za to, aby se mě dotýkal.

Takhle to zní docela jednoduše. V mém životě ovšem nic jednoduchého není.

Dnešnímu dobrodružství v podobě návštěvy pizzerie se postavím s líčením ve stylu „pondělní nonšalance“, tedy s hnědou řasenkou bez linek, s náznakem zlatých očních stínů. Chci vypadat dobře, ale ne dychtivě.

Když ze dveří koupelny, která spojuje naše pokoje, vystrčí Bella hlavu, zrovna si nanáším tekutou rtěnku od Stily a přes ni ještě lesk ze své oblíbené drogerie. Lesk chutná po třešních, naposledy ho však kluk z mých rtů ochutnal před dvěma lety. Od té doby jsem se s žádným nesblížila.

Smutné, ale pravdivé.

„Jdeme,“ zavelí.

Se sevřeným žaludkem popadnu svoji věrnou kšiltovku a vyrazím za Bellou.

Je pondělní večer, takže u Capriho je docela prázdno. S Bellou se posadíme u oblíbeného stolu hokejistů.

„Dáš si se mnou pizzu,“ oznámí.

„Paráda. Plátek bych si dala.“

„Páni. Kdo jsi a co jsi provedla s Lianne?“

Ukážu jí prostředník a zvednu sklenici piva, které mi nalila.

Minulý semestr jsem dodržovala pravidla, jež mi nastavil můj pitomý manažer – žádné sacharidy ani pivo (protože to jsou taky sacharidy). Moje novoroční předsevzetí ovšem zní, že už nebudu poslouchat kretény, kteří mě chtějí akorát ovládat. I kdybych nabrala pár kilo, nebudu mít po kariéře. Že ne?

Aspoň v to tedy doufám.

Bella odejde objednat pizzu.

„Kde je Rafe?“ zeptám se, když se vrátí.

„Dostal nabídku obsluhovat u děkanky za odměnu o polovinu vyšší než obvykle, jen se musel oháknout do košile a kravaty. Možná sem ještě dorazí.“

To už se sem začnou po dvou po třech slézat hokejisti.

„Ahoj, Bello!“ pozdraví moji kamarádku a posadí se k našemu stolu. Kapitán týmu Trevi skončí vedle mě. Shodí hokejovou bundu a přivítá mě přátelským úsměvem, položí si peněženku na stůl a oznámí, že další runda je na něj.

„Ahoj, Lianne,“ osloví mě Bellin kamarád Orsen. (Je vážně dobře, že mají na bundách svoje jména, protože si je pletu.) „Můžu si přisednout?“

„Jasně,“ odpovím možná až příliš nadšeně. Snažím se nehypnotizovat dveře, jestli se v nich náhodou neobjeví DJ. Vánoční prázdniny jsem strávila u Belly doma v New Yorku, takže jsem nasála docela slušné informace o hokejovém týmu. Vím, že DJ je Treviho mladší bratr. A vím, že DJ bydlí v domě mimo kampus s brankářem Orsenem.

Trevi a Orsen už ale dorazili, proto si začínám říkat, že DJ se možná dneska neukáže.

Přijdou další lidi a já si s nadějí prohlížím jejich obličeje, jestli mezi nimi uvidím DJe. Přišel Bridger se svou roztomilou sestřičkou. Oba si zaberou místo v boxu u zdi. A taky se ukázala Bridgerova přítelkyně Scarlet, která je brankářkou ženského hokejového týmu.

Jsem jako na trní a nemůžu se dočkat, až DJ dorazí. Sama to nechápu. Restaurace je plná přitažlivých kluků, nikdo z nich na mě ovšem nezapůsobil tak, jak to ten prosincový večer dokázal DJ. Asi za to můžou ty dolíčky a jiskřičky, které se mu při každém úsměvu objeví ve velkých tmavých očích. Nejde ale jen o vzhled. Jeho úsměv mě hřál uvnitř. Když jsme si povídali, díval se na mě, jak se kluk dívá na holku, kterou se upřímně snaží poznat – ne jako fanoušek nebo chlápek, který je na větvi z toho, že potkal celebritu. A DJ se navíc vyzná v hudbě, což znamená, že jsme si měli hodně o čem povídat. Ten večer, kdy jsme se poznali, jsme zaníceně diskutovali o vzestupu elektronické taneční hudby během posledních deseti let.

Ponořená do vzpomínky, nad kterou se může rozplývat jen exot jako já, si omylem převrhnu pivo.

„Kruci,“ zakleju a vstanu, aby mi nesteklo na džíny. Paráda, Lianne, tohle se ti vážně povedlo.

Trevi nelení a hodí na rozlité pivo několik papírových ubrousků.

„Dojdu pro další,“ nabídne se.

„Ne, seď, zajdu pro ně,“ trvám na tom a odběhnu dřív, než stihne vstát.

Když se vrátím, na mém místě sedí jiná holka. Je moc hezká. Skoro bych použila slovo oslňující, akorát že mi nevěnuje zrovna příjemný úsměv.

„Ahoj?“ Položím ubrousky na zbytek rozlitého piva a obrním se, protože čekám vtip na princeznu Vindi.

Vetřelkyně se ušklíbne. „To nemůžeš mávnout svojí hůlkou, abys to odčarovala?“

Jo, přesně, jak jsem čekala. Vtípek na princeznu Vindi a ještě mi navíc zabrala místo.

„To myslíš vážně, Amy?“ vyštěkne Bella. „Sedíš na jejím místě.“

Holka se zavěsí Trevimu do rámě. „Chci být u svého mužského. Nevadí ti to, že ne?“ Shrne nasáklé ubrousky na hromádku a z dřevěné desky stolu otře poslední kapky piva.

Orsen na mě přes stůl mrkne, posune se a udělá tak mezi sebou a Bellou místo. A tak se holt přestěhuju, protože to je cesta nejmenšího odporu. Navíc stůl před Amy je lepkavý od rozlitého piva a teď je to její problém. I když ji chci pořád praštit. Sedí na židli, která byla ještě před chvílí moje, pootočená k Trevimu, takže mi ukazuje záda.

Všimla jsem si ve škole několika lidí, kteří mě urputně ignorují. Jako by se rozhodli, že se mi pozornosti dostává víc než dost, a tak si dali za úkol to vyrovnat.

Většina hokejového týmu se ke mně ale chová hezky. Možná protože právě oni jsou na Harknesské těmi skutečnými celebritami. Jejich tým loni vyhrál mistrovství, a jelikož letos tvoří většinu týmu kluci, kteří v mužstvu hráli i minulý rok, očekává se, že vyhrají i letos.

Trevi mi dolije pivo a nalije i své zlotřilé přítelkyni. Amyina rýpavá poznámka mu unikla, protože se právě dohaduje se spoluhráčem o winnipežských Jets.

Už se málem podivím: Nehrajou Jets v New Yorku? Vzpomenu si ovšem, že tamti Jets jsou fotbalisti, a ušetřím si trapas. Moje neznalost sportu je bezmezná. Jejich konverzace mě nudí, ale kéž by tomu tak nebylo. Nikdo nemůže za to, že jsem vyrostla ve společnosti, v níž se lidi sázejí, kdo vyhraje příští ceny Tony, a ne Stanleyův pohár.

Chci zapadnout – akorát že nemluvím jejich jazykem.

Právě se utápím touto depresivní myšlenkou, když se ve dveřích objeví další kluk.

Ani se nemusím otočit, abych si byla jistá, že dorazil DJ. Tak dlouho jsem čekala, až se s ním opět uvidím, že to prostě vím. Stojí bokem, ruce v kapsách bundy, opírá se o zárubně a povídá si s jedním hráčem. Svalnatá ramena má stejně široká, jak si je pamatuju. Přitahuje mě svým sebevědomým postojem.

Najednou se mi zrychlí tep a zamotá hlava. Připadá mi, jako bych došla na samotný okraj skokanského prkna a cítila, jak se pode mnou třese. Budeme si spolu zas dneska povídat? Bude to stejná zábava jako minule? A co mu jen řeknu?

Je to smutné, ale vedu si líp, když držím v ruce scénář.

Ještě chvíli sedím naprosto nehnutě, jako by mě uhranula složitost utkání Jets, avšak ne těch, co hrají fotbal. DJ zůstává, kde je, a tak já také. V mojí blízkosti ovšem nejsou volná místa, takže pokud s ním chci mluvit, musím si to zařídit sama.

Vstanu a vytáhnu z kapsy několik drobáků. Nezamířím k DJovi, protože zas tak statečná nejsem. Místo toho zajdu do rohu k jukeboxu. Vložím do něj mince a mrknu se, jaké mám možnosti. Tohohle drobka naposledy aktualizovali nejspíš v devadesátkách. A to je problém, protože chci pustit něco, co naznačí, jakou holkou chci být – nenucenou pohodářkou, co jde s dobou.

A to se dělá těžko, když moje možnosti jsou leda tak „Vogue“ od Madonny (parádní písnička, jen ne taková, kterou hledám) nebo „Achy Breaky Heart“.

A pak se mi rozbuší srdce, protože cítím, že se ke mně blíží. Strašně moc se chci otočit a podívat se na něj, přinutím se však místo toho vybrat písničku. Jsem pyšná, že jsem mu nevěnovala jediný pohled, dokud jsem nezadala kód zvolené skladby.

Až pak se narovnám a otočím. A páni – moje vzpomínka na něj se skutečnosti vůbec nevyrovnala. Vzpomínala jsem na jeho husté tmavé vlasy a dolíček skrytý pod strništěm. Řasy má ovšem ještě hustší a krásnější, než si pamatuju. Měl i předtím rty tak hříšně plné?

Zírám na něj. Kruci!

„Ahoj,“ pozdraví a opře se bokem o poškrábané dřevěné obložení. „Pamatuješ si mě?“

„DJ, že jo?“ Vyzní to jako zaskřehotání. Protože jsem přece velmi vyrovnaná.

Bože, pomoz mi – má tak sexy úsměv.

„Správně, i když mě překvapuje, že si vzpomínáš.“

Odkašlu si. „To myslíš proto, že jsme se potkali jenom jednou? Nebo protože jsem se ten večer opila jak na maturáku?“ Nikdy jsem na maturitním plese nebyla, ale zaslechla jsem, jak to řekla jiná herečka, a zalíbilo se mi to.

Odmění mě širokým úsměvem. „To jsi řekla ty, ne já.“ Zadívá se na jukebox. „Vybrala jsi nějakou pecku?“

„Nebyla to hračka.“

„Že jo? I tak mám tenhle starý krám rád.“ Pohladí lesklý povrch jukeboxu. Najednou nevnímám nic než jeho širokou mužnou ruku. Kéž bych ji mohla zvednout a porovnat s velikostí té svojí. Chci zjistit, jestli má kůži hrubou, nebo hladkou…

Najednou si uvědomím, jaká hrůza se z jukeboxu line. Elektrohudba, kterou bych si nikdy nevybrala, a absurdně vysoké mužské hlasy…

„Zajímavý výběr,“ podotkne DJ. Koutky rtů mu cukají.

„Krucinál!“ Skloním se k jukeboxu a prozkoumám kódy k písničkám. „Jak se to stalo? Chtěla jsem dát hrát ‚Can’t Touch This‘ od MC Hammera.“

DJ se uchechtne. „A místo toho jsi navolila…“

Dávno zapomenutá kapela Color Me Badd spustí „I Wanna Sex You Up“.

Neeee! Buď mě zradilo podvědomí, nebo je ta bedna špatně naprogramovaná. Asi to k ničemu nebude, ale stejně se potřebuju z téhle chyby vymluvit. „Aby bylo jasno, nikdy bych dobrovolně nepustila písničku od člověka, který neumí správně napsat anglické slovo ‚bad‘.“

„Vážně?“ Zazubí se. „A přesto jsi chtěla pustit Hammíka, který píše ‚mother‘ s ‚u‘ a ‚a‘.“

Uch. Kdybych teď měla po ruce svoje dýky ze hry DragonFire, nejspíš bych na ně teď nalehla. „DJi, tvoje znalost hitů devadesátých let je…“

„Působivá?“ Domýšlivě se usměje a já mám co dělat, abych ovládla ruce a neobjela mu ten úsměv špičkami prstů.

„Chtěla jsem říct důkladná, ale zbytečná.“

Přitiskne si úchvatnou ruku na srdce. „Ženská, važ slova. Za moji znalost hitů devadesátých let mě dost dobře platí. Mám tu nejlepší práci na světě.“

„Jo, ten kšeft na hokejovém stadionu, že? Proto ti říkají DJ.“ Už si to vybavuju. Snad posté si v duchu vyhubuju, že jsem se ten večer, kdy jsem poznala DJe, strašně opila. Přitahoval mě ale tak, až jsem z toho byla celá nervózní. Stejně jako teď.

Znovu se usměje a já jen zírám. Kdo by to byl tušil, že poletím na dolíčky?

„Přesně tak,“ odpoví. Snažím si vzpomenout, o čem jsme to mluvili. „Řada devadesátkových hitů by se nikdy nehrála, nebýt hokejových utkání.“

„Vážně? Jmenuj jeden.“

„‚Ice Ice Baby‘ od –“

„Vanilla Ice,“ dopovím. „Jo, to docela chápu.“

„‚Cold as Ice‘ od Foreigner,“ dodá.

„Ta ale není z devadesátých let,“ namítnu. „Ale z roku 1977.“

DJ se rozesměje, až zakloní hlavu. „Tvoje znalost hitů sedmdesátých let je…“

„Působivá,“ dopovím za něj. „‚Cold as Ice‘ původně vyšlo na druhé straně alba a až poté bylo vydáno jako samostatný singl.“

Vykulí oči.

„Asi tě požádám o ruku,“ vyhrkne po chvíli.

Zahihňám se jako školačka. (Poznámka na okraj: Nikdy jsem nechodila do školy, ale pokud můžu věřit hollywoodským scénářům, tak se holky ve škole často hihňají.)

„Jsi fanynka Foreigneru?“ zeptá se. „Nebo máš jen nastudovanou hudbu sedmdesátých let?“

Pokrčím rameny a zavrtím hlavou. Pravda je, že můj táta se kamarádil s Louem Grammem. Navíc jedním z důvodů, proč toho o hudbě tolik vím, je, že o ní táta moc rád povídal. Už umřel, ale kdykoli si pustím v iPodu písničku, připadá mi, že ho mám nablízku.

O ničem z toho DJovi nepovím. Za prvé nesnáším, když se lidi chlubí, koho z celebrit znají. Navíc spousta studentů na Harknesské předpokládá, že jsem hloupá. Vůbec mi nebude vadit, když si bude DJ myslet, že jsem chytrá. Je to příjemná změna.

„Jaké další písničky se drží naživu jenom díky hokeji?“

Spustí a já se usilovně snažím poslouchat. Moji pozornost však odvádí jeho rty i strniště na jeho čelisti. Na sobě má flanelovou košili, která bude určitě na dotek hebká. A odhalená pokožka ve véčkové rozhalence mě mučí. Zahlédnu jen náznak poprašku tmavých chloupků na jeho olivové kůži.

Mám co dělat, abych na něj nezírala, protože přemýšlím, jak asi vypadá bez košile.

Tak tohle lidi myslí, když mluví o přitažlivosti. Táhne mě k sobě jako magnet. V břiše cítím mravenčení. Rezonuje mi v hrudi, kdykoli se zasměje. Pevně doufám, že zatímco mluví, přikyvuju a dávám najevo souhlas v těch správných okamžicích, protože kdykoli se usměje, přestávám fungovat. Posledně za to mohlo pivo. Dneska je to jen a pouze jím.

Z reproduktorů se ozve hlas. „Objednávka číslo třicet sedm! Třicet osm! Čtyřicet!“

DJ palcem ukáže přes rameno. „Jdu to vyzvednout, hned jsem zpátky.“

Po jeho odchodu se obrátím k jukeboxu. Srdce mi buší a dlaně se mi potí. Povídat si s ním je nádherné i děsivé zároveň.

Jestli po světě běhá další devatenáctiletá holka, která to s kluky umí ještě míň než já, je mi jí vážně líto.

2. kapitola

Pizza je jako hit z devadesátek

DJ

Lianne Challiceová si se mnou povídá.

Vyzvednu objednanou pizzu a uvažuju, jestli se mi to všechno nezdá. Možná mi všechen ten stres leze na mozek.

Když však odnesu pizzu ke stolu, pořád na mě od jukeboxu kouká a rychle se zas odvrátí. Je tak roztomilá a ženská, až z toho magořím. Ústa má jako drobné červené bonbony, které bych moc rád ochutnal. A jak je možné, že má tak rovné zuby? Abych byl upřímný, zatraceně mě znervózňuje.

Dojdu ještě k pultu pro papírové tácky a ubrousky. Obvykle se na pizzu vrháme jak zvířata, dneska se ale snažím zachovat úroveň. Musím se uchechtnout. Jasně. Zapůsobit na Lianne Challiceovou je cíl, kterého nikdy nedosáhnu. I tak mě ale baví se o to snažit. Letos jsem si moc zábavy neužil, tak aspoň něco.

Za mnoho let si na tenhle večer se smíchem vzpomenu. Lidi, už jsem vám někdy vyprávěl, jak jsem si povídal s filmovou hvězdou? Táta třeba dodnes vypráví, jak seděl v Nobu o jeden stůl dál než Tina Feyová.

Lianne se opět pokradmu podívá mým směrem, a tak se na ni zeširoka usměju.

„Dáš si kousek?“ Pokud ho chce, je teď vhodná chvíle. Za chvíli se můj bratr a jeho spoluhráči slétnou na pizzu jak psi.

„Děkuju. Asi bych se měla najíst. Dneska jsem to do menzy nestihla.“

„Tvoje nadšení z Capriho pizzy mě fascinuje,“ poškádlím ji. „Máš ji hodně ráda?“

Přenese si na tácek plátek pizzy a nad mojí otázkou se zamyslí. „Pizza je jako hit z devadesátek. Docela dobrá, zvlášť když nic jiného nezbývá a máš hlad.“

Ruka s pizzou se mi zastaví na půl cest k ústům. Zasměju se. „Jako fakt?“

„Co?“

„Nevím, jestli můžeme být kámoši,“ prohlásím a zakousnu se.

„Protože nemám ráda pizzu?“

Zavrtím hlavou. „Kdo nemá pizzu rád? Vždyť je to, já nevím, základní lidská potřeba.“ Abych dodal svým slovům na důrazu, nacpu si pusu pizzou. Vím, jak na to, co?

Kousne se do spodního rtu a já si uvědomím, že bych si k večeři radši dal ji.

„Ujde, ale je to spíš jídlo, které si dáš ve spěchu, nebo když potřebuješ levně nakrmit hromadu lidí.“

„Aha, chápu,“ pronesu, když už zas můžu mluvit. „Problém je, že jsi ještě nikdy neměla skvělou pizzu. Jsi v prváku, že jo? Vůbec nevíš, že je harknesská pizza dar z nebes. Byla jsi někdy u Gina?“

Lianne zavrtí hlavou. „Asi ne.“

„Prý asi ne,“ odfrknu si. „Kotě, kdybys měla skvělou pizzu, pamatovala by sis ji.“ Teď mluvím jak pravý úchyl, Lianne Challiceová se však na mě usmívá a dívá se na mě obrovskýma očima. Je to pro mě jako droga. „Dělají si všechno sami. I klobásy. Půjdeme tam spolu, ať ti to můžu ukázat.“

Aaaa asi jsem právě pozval filmovou hvězdu na rande. Takže se mi teď vysměje do tváře.

Maličko rozevře oči. Na tvářích jí naskáčou dvě růžové skvrny. „No, asi by byla ostuda, kdybych tu bydlela a nikdy nepoznala skutečně skvělou pizzu.“

Přehraju si tu větu v hlavě a uvědomím si, že moje pozvání neodmítla.

„To máš pravdu,“ souhlasím. „Co myslíš? Měla bys ve čtvrtek čas zkusit pizzu Nirvana?“ Pizza od Gina zas tak skvělá není, ale moje přechvalování zabralo.

Zamračí se. Vážně doufám, že má ve čtvrtek čas, protože v pátek a sobotu musím dýdžejovat na hokejových utkáních.

„Dobře, tak ve čtvrtek. Očekávám, že mě ta pizza ohromí.“

Zubím se na ni jak blázen, ale nevím, jak to zastavit.

Naštěstí mi Orsen klepne na rameno. „Můžu si dát taky, kámo?“

„Jasně.“ Ten kluk si ode mě může vzít, cokoli bude chtít. Jsem jeho dlužníkem, protože mi pronajal pokoj v domě, který jeho rodiče loni koupili jako investici. Všichni moji spolubydlící jsou čtvrťáci. Letos v létě jsem se nutně potřeboval přestěhovat, a tak můj bratr zavolal Orsenovi a našli pro mě místo. Nabídli mi mrňavý pokoj, který původně kvůli jeho velikosti nechtěli ani pronajmout, ale mně stačí. Potřeboval jsem se na Harknesské udržet zuby nehty a Orsen mi hodil záchranné lano.

Udělal to jako laskavost mému bratrovi, kapitánovi týmu. Stejně si toho však cením.

„Orsen je fajn,“ podotkne Lianne, jako by mi četla myšlenky.

„Ano.“

„A tvůj bratr taky. Jen má trochu zvláštní vkus na ženy.“

Rozesměju se tak nečekaně, až se málem udusím kouskem sýra.

„Tak ty sis toho všimla, jo?“ zeptám se, když se zase zvládnu nadechnout.

„Spíš se nedá si toho nevšimnout.“

„To teda vážně nedá.“ Dojím svůj díl a otřu si ruce do ubrousku. Zaparkuju zadkem o zeď vedle Lianne a rozhlédnu se po restauraci. Jako obvykle je tu plno hokejistů, kteří přišli načerpat síly po tréninku, a jejich fanynek, jež se jim neustále drží v patách. Amy se lepí k mému bratrovi, protože dobře ví, že kolem krouží další žraloci. Nezdá se ovšem, že by se ji můj bratr chystal vyměnit za novější model, i když bych za to byl moc rád.

„Povím ti jeden příběh, chceš?“ nadhodím a překvapím tím sám sebe.

„Jasně.“

„Můj bratr měl na střední škole přítelkyni. Jmenovala se Georgia. Byla kapitánkou tenisového družstva a on byl kapitánem hokejového týmu…“

„Král a královna školy,“ pochopí. Přikývnu. „Byla milejší než Amy?“

„Mnohem milejší. Bylo mi šestnáct, když byli ve čtvrťáku, a strašně se mi líbila. Taky jsem jí to v jednom kuse říkal.“ Při té vzpomínce se usměju. „Lea to štvalo. Byl to jenom takový náš vtip. Georgia byla skvělá. Chodili spolu roky a myslel jsem, že spolu zůstanou, i když mířili každý na jinou vysokou.“

„Jenže spolu nezůstali…“

Zavrtím hlavou. „O zimních prázdninách jela na tenisové soustředění na Floridu. Jednou večer se vracela z párty na cizí koleji.“ V tu chvíli si uvědomím, že je ten příběh příliš děsivý na to, abych ho vyprávěl nad pizzou a za zvuků hudby z jukeboxu. „Byla, hm, napadena.“

„Panebože.“ Lianne zděšeně vytřeští oči. „Nestalo se jí nic?“

Jsem idiot, že jí vyprávím něco tak strašného. Už je to ovšem dlouho, co mě někdo poslouchal tak pozorně jako Lianne, a tak jsem očividně zapomněl pravidla společenské konverzace. „Jo, nakonec to zvládla. Teda traumatizovalo ji to a zameškala spoustu dní ve škole, ale brácha byl skvělý. Celé měsíce k ní každý den po škole jezdil a dívali se spolu na filmy. Nosil jí domácí úkoly. Kupoval jí cupcaky. Stříhal pro ni vtipná videa, aby jí zlepšil náladu. Nenechal toho, i když na tom byla zle.“

„Páni.“ Zatěká pohledem k Leovi a zas ke mně. „Jak to bylo dál?“

„Georgia šla na terapii a nakonec se vrátila do školy. Doprovázel ji do školy i po vyučování domů a až do maturity ji všude vozil, aby se cítila v bezpečí.“

„Páni.“

„Jo. Moc Georgii miloval. Den po maturitě se s ním rozešla. Prý chtěla začít s čistým štítem.“

„To ne!“ Lianne vytřeští oči. „Ach jo, doufala jsem ve šťastný konec.“

„Já taky.“ Celá naše rodina byla v šoku, když s ním Georgia skončila. „Od té doby si vybírá jednu mrchu za druhou a Amy je z nich nejnovější. Podle mě si schválně vybírá holky, co mají srdce z kamene. Sice je nemiluje, ale ani mu nemůžou ublížit.“

„To je smutné.“

Jo, fakt ti to jde, DJi. „Ano, to je. Promiň, jenom jsem se snažil vysvětlit, proč můj bratr dělá, co dělá. I když bych Amy nejradši zalepil pusu páskou, vlastně ho docela chápu.“

Leo brečel, když ho Georgia opustila. Předtím plakal naposledy v třetí třídě.

„Co se s Georgií stalo?“ zeptá se Lianne. „Víš o ní něco?“

Kéž bych věděl. „Nastoupila na vysokou a kamarádi nám řekli, že se jí daří dobře. V poslední době na ni často myslím. Uvažuju, jak se asi má.“ A teď už bych fakt měl raději změnit téma. Lianne droboučkými sousty dojí pizzu, a tak jí nabídnu další plátek.

„Ne, díky,“ odmítne. „Stejně bych měla jít. Mám ještě práci.“

„Víš, že je první den semestru, že jo?“ Nechci, aby odešla.

Zvedne svou sklenici piva a dopije ji. „To sice ano, ale mám…“ Zamračí se a odmlčí.

„Co?“

„Mám si něco přečíst do práce.“ Najednou hrozně rychle vychrlí: „O nic nejde, musím jít, už je pozdě.“ Vezme svoji kabelku a zavěsí si ji na rameno. Už se otáčí k odchodu, ještě stále však nemám její číslo.

Pokusí se kolem mě proklouznout, proto ji chytím za ruku. „Vteřinu. Na něco jsi zapomněla.“

Zadívá se mi do očí. Vypadá… nervózně. To není možné. Ještě nikdy nebyla žádná holka nervózní z toho, že se mnou flirtuje.

„Na co jsem zapomněla?“ zeptá se.

„Domluvili jsme se na čtvrtek na večeři, ale nemám se ti jak ozvat.“

„Aha,“ vydechne. „Dobře. Chvilku.“ Strčí ruku do kabelky, nejspíš aby našla telefon.

„Čau, Dý?“ Najednou se u mě zjeví můj bratr Leo – nebo Trevi, jak mu všichni přezdívají, jako by snad měl na naše příjmení právo jenom on.

„Vezmi si pizzu,“ syknu. A zmiz. Horší načasování si vybrat nemohl.

„Táta chce, abys mu ještě dneska zavolal,“ oznámí Leo. „Prý mu to nebereš.“

„Fajn,“ zavrčím s očima upřenýma na Lianne. Svírá mobil v drobných rukách a prsty s růžově nalakovanými nehty, které mi připomínají bonbony, zadává PIN.

To fakt brácha nechápe, že ruší?

„Tak jo, můžu?“ Lianne ke mně s úsměvem vzhlédne.

Přitisknu bratrovi otevřenou dlaň na obličej a donutím ho zacouvat, až zmizí v davu. Z kapsy vytáhnu mobil. „Tak jo, povídej.“

Vychrlí několik číslic. Ujistím se, že jsem si je zapsal správně, a až potom si všimnu, že mám v mobilu zmeškaný hovor od táty. Fakt překvápko.

„Půjdu domů,“ oznámí Lianne.

„Vyprovodím tě,“ nabídnu se.

Lianne vydá zvuk, který si nedokážu vysvětlit. Skoro jako by vyjekla. Čeká však, a tak ji uchopím za loket a dovedu k zadnímu východu.

„O těchhle dveřích jsem vůbec nevěděla,“ vykoktá.

Vyjdeme ven. V uličce je jako vždycky ticho. Vykulenýma očima hledí na světla pouličních lamp. Musím se usmát.

„Díky za pizzu,“ poví mi.

Pokrčím rameny. „Zatím neděkuj, maličká. Poděkuješ mi, až ti představím Ginovu pizzu.“

Přimhouří oči. „Fakt si děláš legraci z mojí výšky?“

„To ne!“ Zvednu obě ruce na znamení ústupu. „Napadlo mě, že tohle aspoň máme společné.“

Nakloní hlavu na stranu. „Proč myslíš?“

To jako fakt? „Já se taky nad lidmi zrovna netyčím.“ I když je od ní milé, že si toho nevšimla.

Lianne se mi zadívá do očí. „Všichni jsou vyšší než já.“

To je vlastně pravda. Důkladně si ji prohlédnu. Všimnu si přitom, že se jí ve tváři objevil zasněný výraz. V hrudi se mi probudí něco, co jsem už dlouho necítil. A ne proto, že je ta holka, která si mě právě prohlíží, slavná. Nevidím v ní Lianne Challiceovou, hvězdu filmového plátna a divadelních pódií. Vidím dívku, které je lhostejná pizza a vyzná se v rockové hudbě.

A chce polibek.

Poprvé po mnoha měsících moje mysl ztichne. Doufám, že tenhle okamžik neskončí, protože ten klid je stejně krásný jako naděje v očích holky, která přede mnou stojí. Vezmu její tvář do dlaně. Vzduch je studený, obličej má však na dotek teplý.

„Ahoj ve čtvrtek,“ zašeptám.

Kratičce přikývne. Mlčí. Čeká. Okamžik se protahuje. Oba víme, co se brzy stane, přesto váhám. I po tom všem, co se stalo, si kroky pamatuju, jen tanci už nevěřím.

Pohladím ji palcem po dokonalé lícní kosti. Přivine se ke mně. Ten pohyb je tak nenápadný, skoro nepostřehnutelný. Přesto ho cítím. Znamení.

Od jejích úst mě dělí jen krátká vzdálenost, přesto se celou cestu k nim modlím. Prosím.

V první chvíli jsem stále obezřetný. Jen se otřu o její hebké rty a zastavím se na její čelisti. Voní po jahodách. Po sladkém ovoci. Na okamžik znehybním a přitisknu rty k její pokožce. Zachvěje se. Můj instinkt se probere. Uchopím ji za zátylek a přitáhnu si ji k sobě. Obklopí mě teplo jejího těla, a to už ji musím políbit. Pootočím hlavu a hladovými ústy vyhledám její.

Vzlykne. Ten zvuk slíbnu. Její rty chutnají stejně sladce, jako vypadají na pohled. Trochu polibek prohloubím. Možná protože jsem tohle nedělal už hodně dlouho nebo je to možná tím, že líbám Lianne Challiceovou, ale smysly mi jedou na plné otáčky. Cítím každý centimetr jejího těla a ze sladké vůně jejích vlasů se mi točí hlava. Jsem jako drát pod elektrickým proudem, hučící, plný napětí.

Ostražitost mě však neopouští. Nejspíš mě neopustí už nikdy.

Pootevře rty a já ji ochutnám. Na zlomek vteřiny se dotknu jazykem jejího a stáhnu se. Zasténá a nakloní se ke mně. Musíme přestat, jinak se nám to hodně rychle vymkne z ruky.

Vím, co musím udělat.

Naposledy ji políbím a odtáhnu se. Neochotně mě pustí. Kouše se do spodního rtu.

Chytím ji za bradu a zvednu jí obličej. Tváří se… rozpačitě. Nevím proč. Políbím ji na dokonalé čelo a opět mě obklopí její sladká vůně.

„Jsem rád, že jsem dneska šel na pizzu,“ zašeptám.

„Já taky,“ vydechne. „Hm…“ Zavrtí hlavou. „Měla bych jít.“

„Zvládneš to odtud?“ Můj hlas zní zastřeně. Nemám ovšem důvod se o ni bát. Jsme v kampusu univerzity a půl bloku odtud vychází studenti z koncertní síně, v níž právě skončilo vystoupení.

„Ano,“ zašeptá. „Dobrou.“

Stydlivě se pousměje a vyrazí pryč.

Dívám se za ní a připadám si jako blbec, že ji nedoprovázím až domů. Nechci jí ale vysvětlovat, proč mě proděkanka pro studijní záležitosti požádala, abych letos nevkročil do žádné z budov, v níž jsou ubytovaní studenti. Problém, kterému čelím, je děsivý a strašně se za něj stydím.

Když už je řeč o problémech.

Přestože bych raději myslel na Lianne a náš nádherný polibek, vytáhnu mobil a zavolám tátovi. Pokud se mu budu dál vyhýbat, naštve se a všechno se tím pro nás oba jen zhorší.

„Promiň,“ omluvím se, sotva mi to zvedne. „Měl jsem dneska hodně práce.“ To je vlastně pravda.

„Danieli,“ osloví mě vážným tónem. „Synku, potřebuju, abys zítra zavolal tomu novému právníkovi. Chce se pustit do očištění tvého jména, ale nic s tím nesvede, dokud se mu neozveš.“

„Dobře,“ slíbím. Tenhle slib jsem dal ovšem už jednou a porušil ho. Táta mi to víckrát tolerovat nebude.

„Zítra, Danieli. Tento právník je nejlepší. Specializuje se na případy jako ten tvůj a stojí na tvojí straně. Nechápu, proč mu prostě nezavoláš.“

Proč je to pro mě tak těžké vysvětlit? Je to, jako by mě poslal k onkologovi. Ten doktor přes rakovinu je na tvojí straně. Proč se na schůzku s ním netěšíš? V tomhle případě se mě specialista nesnaží dostat hrobníkovi z lopaty, ale udržet mě na Harknesské.

„Zavolám mu zítra hned po první přednášce,“ slíbím mu opět. A taky svůj slib dodržím. Potřebuju to mít za sebou, abych si mohl rande s Lianne užít. První rande po mnoha měsících.

„Udělej to,“ pobídne mě. „Musíš si udržet víru.“

„Budu.“ Je to však prázdný slib, protože udržet si víru předpokládá, že nějakou máte.

Zavěsíme. Opřu se o cihlovou zeď Capriho pizzerie a snad posté uvažuju, jestli táta vůbec věří, že jsem nevinný. Tvrdí, že ano. Pro tátu je ale hlavní řešit následky. Je účetní a oddaný katolík. S mámou se oženil, když jim bylo oběma jednadvacet. Brácha se narodil o rok později a rekordy začal lámat snad už v mámině břiše. Stal se z něj hvězdný sportovec. Premiant třídy. Lamač všech srdcí na severním pobřeží Long Islandu.

A pak jsem tu já. Ten druhý bratr. Ten problémový. Rodiče to sice nikdy neřekli, přesto úplně slyším jejich myšlenky: Proč jenom nemůžeš být jako tvůj bratr? A to i předtím, než mě univerzita obvinila z toho odporného zločinu.

Připozdívá se a začíná fakt mrznout. Vrátím se do pizzerie pro kabát a rozloučit se.

Aspoň jedna věc se mi dneska povedla. Cestou domů si broukám „Cold as Ice“ od Foreigner a vzpomínám na Liannin úsměv.

3. kapitola

Šestivteřinový překryv

Lianne

V úterý ráno se probudím ještě před budíkem. Ale jenom proto, že ke mně zpoza dveří doléhají jiné zvuky.

Můj pokoj dělí od Bellina dvoje dřevěné dveře a koupelnička. Sice to takhle zní hezky, akustika je tu ovšem poměrně zvláštní. Jako by naše koupelna zesilovala zvuky, které spolu dva mí nejlepší kamarádi vydávají.

Netuším, kolik sexu je ve vztahu „normální“. Nikdy jsem vztah neměla a sexu jen pomálu. Ať už ale hranice leží kdekoli, jsem přesvědčená, že ji Rafe s Bellou překročili takovým skokem, že ji už ani nevidí. Většinu večerů usínám při hudbě z playlistů, které jsem si sestavila, abych přehlušila zvukové projevy jejich vášně. (Šestivteřinový překryv stačí na to, aby ztlumil mručení a oplzlé řečičky, kvůli kterým se jim druhý den skoro nedokážu podívat do očí.)

Rána bývají náročná. Ještě napůl spím a nohy mám ztěžklé. Pomalu ale začínám vnímat tichá lapání po dechu a steny, které sem ze sousedního pokoje doléhají. Telefon ani špunty do uší, které si občas nechávám na nočním stolku, tam dnes neleží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když jsme se proslavili.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.