Janette Okeová

VOLÁNÍ SRDCE

Janette Okeová

VOLÁNÍ SRDCE

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © 1983 by Janette Oke

Originally published in English under the title

When Calls the Heart by Bethany House Publishers,

a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids,

Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Cover by Dan Thornberg

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Translation © Wanda Dobrovská, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-096-6

Mé nejstarší sestře

Elizabeth Margaret (Betty) Coxové

za to, že mi dala čas „rozhoupat se“
a z mnoha jiných důvodů

Předmluva

Považuji za nutné seznámit čtenáře s několika fakty týkajícími se Severozápadní jízdní policie. Tento policejní sbor byl zřízen v roce 1873, aby pomáhal řešit problémy spojené s nezákonným obchodem s alkoholem a se zabezpečováním práva na kanadském Západě. S indiány měli jeho členové jednat v míru, nikoli je potírat. Součástí stejnokroje „mountieho“ neboli koňáka byl červený kabátec, údajně proto, aby jeho nositele bylo snadné rozeznat od příslušníka 1. jezdecké divize (kavalerie) Spojených států amerických. A skutečně – šarlatová tunika se brzy stala charakteristickým poznávacím znamením mužů, kteří ji nosili, a odlišovala je od všech ostatních.

Výstroj i název sboru prošly vývojem. V roce 1904 přibyl k jeho jménu přívlastek „královský“, jako výraz uznání za zásluhy sboru o Kanadu, stala se z něho tedy Královská severozápadní jízdní policie. Červený kabátec byl nakonec zaveden jako součást slavnostní uniformy sboru, zatímco do běžné služby byl vybrán praktičtější kabát hnědé barvy, protože, jak se vyjádřil superintendant Steele, „ani čistotný a pořádkumilovný muž si dost dobře nedokáže tři měsíce v kuse udržet v terénu červený kabát čistý“. Měnil se rovněž klobouk, z původní toky přes různé tvary a podoby až po stetson, který byl zaveden v roce 1901.

Poprvé přivedla koňáky na Dálný sever zlatá horečka na Yukonu v roce 1895. V roce 1898 čítal sbor 12 důstojníků a 254 seržantů a konstáblů. Jízdní policie tenkrát používala nový dopravní prostředek – psí spřežení. S pomocí huskyů střežili stovky čtverečních mil zasněženého území. V oblastech, které měli kontrolovat, byly roztroušené osady traperů a obchodníků a vesnice indiánů.

Přestože se snažím příliš nepodléhat sentimentu, když myslím na koňáky a jejich zásluhy o vybudování kanadského Západu, nevyhnu se mu. Jsou pro mě živoucím symbolem mé kanadské vlasti. Vás, kdo žijete v okolí města Lacombe, mohu ujistit, že vedle jmen Spruceville, Blackfalds, Brookfield, Turville a Iowalta; Woody Nook, Jones Valley, Canyon a Eclipse; Eureka, Spring Valley, Arbor Dale a Blindmann; Central, West Branch, Birch Lake a Lincoln; Milton, Mr. Grove, Sunny Crest a Morningside; Gull Lake, Lakeside a Fairview nenajdete žádné Pine Springs. Ve městě Lacombe byste nenašli ani historickou postavu, která by odpovídala Pearliinu tátovi. Všechny postavy v příběhu jsou smyšlené, neexistuje žádná úmyslná podobnost s kýmkoli žijícím či zemřelým.

Mohu vás rovněž ujistit, že vzhledem k tomu, že jsem vyrůstala ve vesničce Hoadley a školní léta strávila v malé jednotřídce pro okres Harmonien, nesu si životem velkou lásku ke komunitnímu venkovskému životu v provincii Alberta a mnoho milovaných vzpomínek.

Janette Okeová

Elizabeth

Musím říct, že to pro mě bylo velké překvapení. Ach, ne, ten dopis přímo ne. Na to, že nám bratr Jonathan posílá dopisy, jsme byli v rodině zvyklí. Dopisy přicházely poměrně pravidelně a vždycky atmosféru u nás doma lehce rozčeřily. Takže ten dopis samotný mě nezaskočil tolik jako to, co v něm stálo. Doslova mi to vyrazilo dech. A ještě víc mě šokovalo, jak na jeho obsah zareagovala moje matka.

Bylo to 12. dubna 1910. Den začal jako každý jiný. Časně ráno jsem vstala, v tichosti se ve svém pokoji pomodlila, upravila se, posnídala s rodinou a v osm hodin jsem pěšky vyrazila do školy o jedenáct bloků dál, kde jsem učila. Zvykla jsem si přicházet tam brzy, abych měla dost času na ranní přípravy, než se začnou trousit první žáci. Obvykle jsem dorazila ze všech učitelů jako první, takže v budově, kde to jinak celý den vřelo, byl brzy ráno klid a to se mi líbilo.

Toho 12. dubna bylo příjemné jarní ráno a svět venku mi připadal mimořádně krásný. Všude to pulzovalo životem. Ani nevím proč, ale vzduch prosycený vůní květin a zpěv ptáků mě přiměly zahledět se do vlastního nitra. Což jinak nedělávám.

A jak se cítíš v takovém krásném ránu? zeptala jsem se sama sebe.

Jak by, cítím se skvěle, díky, odpověděla jsem si v duchu a vzápětí jsem se asi i trochu začervenala. Rychle jsem se rozhlédla kolem sebe, jako bych se bála, že mi někdo může číst myšlenky. Neměla jsem ve zvyku povídat si sama se sebou – ani v duchu a zejména ne, když jsem šla po veřejné, javory lemované ulici. Ale v tu chvíli nebyl na chodníku nikdo jiný než já, tak jsem nechala niterný dialog plynout dál.

Takže skvěle, říkáš? A čím to je, že se dnes cítíš tak náramně – že se ti jde, jako by ses vznášela?

Tím ránem. Životem. Vůní vzduchu, který dýchám.

Může být, ale to, že žiješ, ti přece dělá radost pořád. Dej na mě, že ať bys žila kdekoli na téhle zelené Boží zemi, všude bys byla šťastná a spokojená.

Ne, to zase ne. To zase ne.

Ale to se podívejme, jaký ta konverzace vzala obrat a jaké emoce to ve mně probudilo! Překvapilo mě to. Hluboko v nitru mi zahlodal nějaký zvláštní a nepovědomý pocit. Pokusila jsem se ho potlačit, odkázat do nějakého odlehlého koutu své bytosti, ale on se nedal a razil si cestu do mého vědomí.

Už zase to děláš! ozvalo se mi prudce z nitra. Jakmile se pokusím vystrčit hlavu, okřikneš mě, zaháníš mě, ať se klidím. Z čeho máš strach, že se mi vyhýbáš?

Strach?

Ano, strach.

Nemám strach. Já prostě jen věřím – tak mě to naučili – že člověk by měl být spokojený s tím, co má, zejména když se mu dostalo takového požehnání jako mně. Je to hanba – ne, je to hřích – mít možnost radovat se ze všech dobrých věcí, kterými mě život – a Otec – zahrnují, a nebýt spokojený.

Jistě, byl by to hřích, nevážit si požehnání, jichž se člověku dostává. Něco takového bych po tobě nikdy nežádal. Ale možná, čistě jen možná, že by ti přineslo do duše klid, kdyby ses podívala pěkně zpříma na to, kde se bere ta prázdnota, ta nepřiznaná touha, která ti zmítá nitrem.

To tedy byla hozená rukavice! A i když jsem se pořád bála a možná se i cítila trochu provinile, usoudila jsem, že jestli chci, aby ten hlásek, ten malý našeptávač někdy zmlkl, měla bych na tu niternou touhu přece jen zaostřit pohled.

Narodila jsem se 3. června 1891 jako třetí dcera Ephraima a Elizabeth Thatcherových. Rodiče mi dali jméno Elizabeth Marie. Můj otec pracoval v Torontu, byl to obchodník, a sebe i svou rodinu zabezpečoval velmi dobře. Vlastně jsme patřili do vyšší společenské třídy a já jsem byla zvyklá na všechny materiální výhody, které k takovému postavení náleží. Můj otec byl druhým manželem mé matky. Poprvé byla vdaná za kapitána královského loďstva. Z tohoto svazku se narodil syn, můj nevlastní bratr Jonathan. Matčin první manžel padl, když byly Jonathanovi pouhé tři roky. Matka se tehdy i s malým synkem vrátila k rodičům.

Můj otec se s matkou poznal o Vánocích, při obědě, který pořádali jejich společní známí. Matce v té době zrovna končila oficiální doba smutku, přestože pro ni bylo těžké zabalit zármutek do uzlíčku a odložit ho spolu se smutečními šaty. Často jsem si říkala, co na ní otce asi nejvíc upoutalo. Jestli to byla krása mladé vdovy nebo to, že na ní bylo vidět, že potřebuje někoho, kdo by ji miloval a staral se o ni. Každopádně se jí dvořil a získal si ji a napřesrok v listopadu se vzali.

V dalším roce se narodila moje starší sestra Margaret. Za dva roky následovala Ruthie. Mezi Ruthií a mnou matka o jedno dítě přišla a nesmírně ji to sebralo. Dnes si myslím, že byla zklamaná, že se jí pak nenarodil chlapeček, ale zase další dcera, nicméně z nějakého důvodu se rozhodla zrovna mě pojmenovat po sobě. Dva roky po mně přišla ještě Julie. Potom, dva a půl roku po Julii, se matce k její velké radosti konečně narodil další syn, náš bratříček Matthew. Nemám matce za zlé, že Matthewa rozmazlovala, protože dobře vím, že jsme to dělali všichni. Od první chvíle, co se vyklubal na svět, jsme kolem něho tančili a dělali mu pomyšlení.

Doma nám nic nescházelo. Táta se o rodinu staral dobře a matka trávila dlouhé hodiny tím, aby z nás děvčat vychovala opravdové dámy. Oba rodiče také svědomitě dbali, aby se nám dostalo duchovního poznání, a vedli nás k tomu, abychom, v rámci společenských mezí, byli sami sebou.

Margaret byla z nás asi nejvíc rodinný typ. Provdala se v osmnácti letech a naprosto ji uspokojovalo, že se může plně věnovat budování spokojeného domova pro manžela a svou mladou rodinku. Její manžel byl advokát. Ruth měla hudební nadání a rodiče jí umožnili talent rozvíjet. Učila se hrát na klavír pod vedením nejlepších pedagogů, jací byli k mání. V New Yorku se seznámila s jedním nadějným mladým houslistou a rozhodla se, že přestane pomýšlet na sólovou dráhu a bude jeho uměleckou – i životní – partnerkou. Rodiče jí k tomu dali požehnání.

O mně se říkalo, že jsem v rodině ta praktická, ta, na niž se lze vždycky spolehnout. Pokud nastala nějaká pohroma nebo se vyskytl problém a táta zrovna nebyl doma, matka vždycky volala mě. Spoléhala na mou, jak sama říkala, „chladnou hlavu“ a „rychlý úsudek“. Už jako hodně malé mi došlo, že je na mně v mnoha věcech závislá.

Řekla bych, že právě praktická stránka povahy mě motivovala, abych se osamostatnila, a proto jsem se rozhodla jít studovat a stát se učitelkou. Vím, že matka si myslela, že půvabná a příjemná dáma, jakou ze mě vychovala, nemá zapotřebí vydávat se na svou vlastní cestu. Nápadníků, o nichž by se dalo mluvit jako o „dobré partii“, jsem měla dost a bývalo by stačilo jen souhlasně kývnout a mohla jsem se vdávat. Ale matka mě do ničeho nenutila a ve snaze o kariéru učitelky mě podporovala.

Děti jsem milovala a do školní učebny jsem chodila s radostí a sebedůvěrou. Měla jsem třeťáky a náramně mě to s nimi bavilo.

Moje sestra Julie byla přelétavý typ, měla ráda dobrodružství a romantiku. Nesmírně jsem ji milovala, ale nejednou jsem si zoufala nad její lehkovážností. Byla hezoučká a společenská, takže přitahovala pozornost opačného pohlaví. S tím rozhodně neměla problém, ale jako by jí to nikdy nebylo dost. Denně jsem se za Julii modlila.

A Matthew! Řekla bych, že já jsem byla jediná z rodiny, kdo si, přinejmenším dost často, dělal o Matthewa starosti. Viděla jsem, jak jsme se na něm tím nekonečným rozmazlováním podepsali, a přemítala jsem, jestli jsme to nepřehnali. Dospěl do puberty a já jsem ho měla tak ráda, že jsem ho nechtěla vystavovat následkům přemrštěné pozornosti členů rodiny, kteří mu nedávali žádné hranice a nechávali ho dělat si, co chce. Vyhledávala jsem příležitosti, jak se s ním sejít někde o samotě a pokusit se mu vysvětlit význam odpovědnosti ve světě dospělých. Ze začátku mi připadalo, že můj opatrný přístup je mimo jeho chápání, ale pak jsem si začala všímat, že mu smysl toho, co říkám, přece jenom zvolna proniká do vědomí. Postupně se přestával dožadovat toho či onoho od druhých lidí a začínal se prosazovat adekvátnějším způsobem, stavět se na vlastní nohy. Živila jsem v sobě naději, že jsme ho snad úplně nezničili. Působil jako charakterově pevný člověk, měl rád lidi a zajímal se o ně. Vypadalo to, že náš Matt ze sebe přece jenom dokáže něco udělat nám všem navzdory.

Z mého ranního zasnění mě vytrhl drozd. Spustil svou písničku docela blízko a trylkoval mimořádně krásně. Seděl na větvi vysoko nad mou hlavou, zdál se být dokonale šťastný a mně se podařilo odpoutat srdce od přemítání o rodině a zanotovat si vlastní písničku jako doprovod k té jeho.

Tak dobrá, pomyslela jsem si, když jsme dozpívali, ten neklid nepovstává z toho, že bych si nevážila výhod, které mi Bůh poskytuje, ani z toho, že bych nemilovala svou rodinu. Něco málo z pocitu viny se v mém nitru začalo rozpouštět. Když jsem si takhle poctivě ty skutečnosti přiznala, cítila jsem se o hodně lépe.

No tak ale, rozvíjela jsem své úvahy dál, kde se ve mně ten neklid tedy bere? Co je na mně špatného?

Nic není na tobě špatného, ozvalo se mi z nitra. Je to, jak říkáš. Nejsi ani nevděčná, ani nevšímavá. Ale že cítíš ten neklid, to je pravda. Neznamená to, že ti něco chybí. Je prostě načase pohnout se někam dál, to je všechno.

Pohnout se dál? Reagovala jsem tak nechápavě, jako kdyby ta odpověď přišla od někoho úplně cizího.

Přesně tak. Co myslíš, že přivádí toho drozda každé jaro zase zpátky? Není to, že by už neměl své hnízdo nebo že by neměl dost potravy. On prostě jen ví, že je čas letět dál.

Ale letět dál KAM? Jak?

Poznáš to, až ta chvíle nastane.

Ale já si nejsem jistá, že chci –

Kšš!

Až dosud mi nikdy nepřipadlo na mysl „jít někam dál“. Byla jsem vyloženě „domácký typ“. Dokonce mě ani nijak zvlášť neoslňovala představa manželství. Ach, ovšemže jsem předpokládala, že někdy, jednou, někdo asi bude, ale rozhodně jsem neměla v úmyslu vydávat se ho hledat a nijak zvlášť jsem nevycházela vstříc ani žádnému z mládenců, kteří se o mě ucházeli. Častokrát jsem se na něco vymluvila a ochotně jsem je přesměrovala na Julii. A jí, zdálo se, to tak vyhovovalo. Ale s pocitem zahanbení musím přiznat, že na citech dotyčných mladých mužů mi přitom záleželo pramálo.

A teď se mám „pohnout někam dál“?

Bylo mi z toho tak trochu nepříjemně a znenadání z toho povstal ještě jiný pocit – strach. Byla jsem prakticky založená a věděla jsem až moc dobře, že nejsem připravená zabývat se takovými novými podněty právě teď. Na prahu školy, byla to fádní cihlová budova, jsem je tedy zahnala z hlavy, vstoupila jsem dovnitř a zamířila do učebny třetí třídy. Záměrně jsem se plně soustředila na přípravu první dopolední vyučovací hodiny, v níž jsem mínila procvičovat s žáky výslovnost. Robertu Ackleymu to pořád nejde. Vyzkoušela jsem všechno, co jsem mohla, abych mu pomohla. Zbývá něco, co můžu zkusit?

Celý den jsem byla vážná a soustředěná na práci víc, než obvykle bývám. Snad nikdy jsem zatím neučila s takovým zaujetím ve snaze podat učivo v hodinách tak, aby bylo pro mé žáky a žákyně co nejzajímavější a nejsrozumitelnější. Odpoledne jsem se cítila unavená, rozhodla jsem se tedy umýt tabuli a jít domů. Většinou jsem zůstávala ve škole ještě zhruba hodinu a dělala si rámcové přípravy na další den, ale tentokrát jsem se na to prostě už necítila. Spěšně jsem vyklepala hadry, uložila si několik učebnic do brašny, zamkla jsem dveře učebny na dva západy a vyšla z třípodlažní budovy na ulici.

Cesta domů pěšky mě trochu vzpružila. Dokonce jsem zase zahlédla toho drozda, se kterým jsem si ráno zazpívala duet! Když jsem vystupovala po schodech ke vchodu našeho domu a otvírala si dveře, cítila jsem se mnohem víc ve své kůži. Matka byla na prosklené verandě a zrovna nalévala čaj, který donesla naše služka Martha. Ani se nezdála být překvapená, že mě vidí dřív, než normálně ze školy přicházím.

„Sundej si klobouk a pojď si sednout sem ke mně,“ vybídla mě. Jako by ji něco rozrušilo, soudila jsem podle tónu jejího hlasu. Položila jsem lehký šál a klobouk na stůl v hale a sedla jsem si do křesla naproti matce. Šálek silného, horkého čaje! To bylo přesně to, co jsem v tu chvíli potřebovala.

„Dostala jsem dopis od Jonathana,“ sdělila mi matka a podala mi šálek s tmavou, kouřící tekutinou.

Ach, tak proto to rozrušení. Kvůli dopisu od Jonathana. Nebo něčemu, co v něm Jonathan píše.

Matka na Jonathana nedala dopustit a nic na tom neměnila ani uplývající léta. Byl to její prvorozený syn, jediné dítě z prvního manželství a v mnoha ohledech také zkrátka její první láska. Julie čas od času konstatovala, že matka má Jonathana raději než nás všechny ostatní. Snažila jsem se Julii vysvětlit, že matka ho nemá raději – jen ho má prostě ráda jinak.

Často jsem myslela na to, jak pro ni muselo být těžké vzdát se ho, nechat ho vylétnout z hnízda. Když Jonathan dospěl k poznání, že ho to táhne na Západ a odjede tam, bylo mu devatenáct. Mně byly v té době teprve čtyři roky a byla jsem moc malá, abych dokázala pochopit, o co jde, ale když se odstěhoval, cítila jsem, že se atmosféra u nás doma změnila. I matka byla jiná, přestože se všemožně snažila, aby se Jonathanův odchod na nás ostatních nijak neodrazil. Tři měsíce poté, co Jonathan odešel z domova, se narodil maličký Matthew a matčin svět dostal nový smysl. Ale ani Matt nezaujal v jejím srdci Jonathanovo místo.

A teď seděla matka naproti mně a pokojně servírovala čaj, i když bych se vsadila, že se určitě pokojně necítila. Ale ať už psal Jonathan v dopise cokoli, připadalo mi, že matka je z toho spíš vzrušená než ustaraná, takže jsem se její nervozitou neznepokojovala.

„Jak se mu daří?“ zeptala jsem se jí v úmyslu vyčkat, až sama najde čas a slova, aby mi příčinu svého rozpoložení vyjevila.

„Ach, má se výborně. Rodina je v pořádku, děti rostou. Mary se cítí dobře. Teď někdy by už měla porodit. Jonathanova dřevařská firma prosperuje. Minulý měsíc musel přijmout ještě jednoho úředníka.“

To všechno znělo skvěle. Přála jsem to svému staršímu bratrovi, na kterého jsem si sotva pamatovala, ale tak nějak jsem vytušila, že příčinou matčina rozrušení není žádná ze skutečností, s nimiž mě právě spěšně obeznámila. Zamumlala jsem zdvořilý komentář v tom smyslu, že jsem ráda, že se Jonathanovi tak daří, a usrkávala jsem čaj. Už aby matka přešla k věci.

Matka se svého šálku ani nedotkla. Místo toho sáhla za výstřih šatů a vyndala odtamtud Jonathanův dopis. Vždycky to takhle dělala, všichni jsme si na to zvykli. Kdykoli přišel dopis od Jonathana, přečetla si ho celý mnohokrát a potom si ho zasunula do záňadří. Nosila ho tam mnoho dalších dní, a kdykoli čas dovolil, vyndala ho a znovu si ho pročítala.

Teď ho pečlivě rozložila. Ale nepodala mi ho, jak to normálně dělávala, nýbrž začala ho chvatně sama nahlas předčítat. Rychle prolétla Jonathanovy pozdravy, jako by se nemohla dočkat, až se dostane k tomu hlavnímu. Dál jsem usrkávala čaj a slyšela jsem, jak se jí hlas napětím čím dál víc chvěje. Znenadání zpomalila a já jsem věděla, že teď chce, abych dobře slyšela a pochopila každé slovo.

„Tady na Západě je nekonečné množství příležitostí. Znám několik mužů, kteří sem přišli doslova s ničím a teď tu mají obrovské domy a vzkvétající firmy. Člověk nepotřebuje nic víc než odhodlání, vytrvalost a krapet zdravého selského rozumu.“

Snad matka neuvažuje o tom, že by tátu přemluvila, aby se odstěhovali na Západ? Nevím, jak moc bláhová ta myšlenka byla, ale napadla mě. Matka četla dál.

„V poslední době jsem hodně myslel na naši rodinu. Bylo by krásné mít tady někoho z vlastních. Moc se mi po vás všech stýská. Hlavně po tobě, máti, ale to ty víš.

Každý považuje Západ za kraj chlapů a tak to taky je. Ale je tu obrovská spousta příležitostí i pro ženy. A měl bych dodat, že my na Západě si dobře uvědomujeme, že jestli se nám tady má dařit, potřebujeme taky hodné mladé ženy, aby budovaly zázemí pro muže a zakládaly s nimi řádné rodiny pro naši budoucnost.“

Nejspíš jsem se ušklíbla, protože jsem si pomyslela, vida, jak chladně se dá kalkulovat o manželství. Ale matka pokračovala bez přerušení – několik slov jsem propásla.

„…a napadla mě Elizabeth.“

V hlavě mi vybuchlo. Cože? Jaká Elizabeth? To jako já? Já CO? Navrhuje, že bych měla odjet do jakéhosi zapadákova nebo divočiny a ulovit nebo vyhandlovat si tam za manžela nějakého obchodníka nebo rančera? Já ne! Nikdy! Nikdy! To radši umřu.

Cítila jsem, jak mi mizí krev z obličeje. Jala jsem se zvedat z křesla. „Nikdy,“ zašeptala jsem si pro sebe. Ale matka mému tichému vydechnutí nevěnovala pozornost a překotně četla dál.

„Naléhavě tu potřebujeme učitele. Ve venkovských oblastech musí své děti stále ještě vzdělávat jejich matky. Ale jsou to ženy, které většinou nemají moc času a už vůbec nemají žádné pedagogické vzdělání. Záleží nám na tom, abychom to změnili. Chceme, aby se další generaci tady dostalo dobrého vzdělání, protože doufáme, že v budoucnu si představitele naší nové provincie budeme vybírat z vlastních řad.

Říkáš, že Elizabeth je dobrá učitelka a citlivá mladá žena – a určitě je to pravda. Dnes jsem mluvil s jedním školním inspektorem, je to můj známý. Má nedostatek učitelů a některé z těch, které má, by potřeboval nahradit. Říká, že kdyby byla Elizabeth ochotná jít na Západ, rád ji zaměstná, a jak jsem uvedl už dřív, bylo by krásné mít tu někoho z rodiny.“

Nezmohla jsem se na slovo. Matka přejížděla pohledem další řádky v dopise, ale už ho nečetla nahlas a já jsem na ni jen němě hleděla. Nabyla jsem dojmu, že zapomněla, že tam jsem, a že je myšlenkami kdesi na Západě u svého milovaného syna Jonathana.

Vlastně jsem byla za těch několik okamžiků ráda. Alespoň jsem se mohla vzpamatovat, než se jí zase podívám do očí. Jonathan bez jakýchkoli okolků na rovinu navrhuje, ať se odstěhuju na Západ. A proč? Než zmínil, že tam jsou příležitosti pro učitele, rozepisoval se, že tam potřebují mladé ženy, aby „zakládaly řádné rodiny“. Nuže, já jim s něčím takovým rozhodně pomáhat nehodlám. Ani náhodou!

Doufala jsem, že až bude matka Jonathanovi na dopis odpovídat, napíše mu to nějak taktně. Věděla jsem, že to nemyslel zle, i když na druhé straně zase musel určitě vědět, že naše matka by nikdy nesouhlasila s tím, aby se některá z jejích dcer vydala do divočiny a pod záminkou, že jde učit, si tam šla shánět manžela. A i kdyby to vůbec nebyl Jonathanův záměr, říkala jsem si, a doopravdy prostě jen sháněl další učitele, já osobně mám na zdejší škole skvělé místo a jsem tu naprosto spokojená.

Matka dočetla Jonathanův dlouhý dopis až do konce a opět ho zasunula za výstřih. Čaj už jí nejspíš vychladl, ale ona se bezmyšlenkovitě natáhla po šálku a pomalu, s nepřítomným pohledem, se napila. Měla jsem na jazyku něco jako: „Poslyš, máti, nenech se tím rozhodit, Jonathan to myslel dobře, ale nemusíš se bát – já to rozhodně nehodlám brát vážně…“ Ale v tu chvíli matka zvedla oči od svého šálku a podívala se mi do očí. Čekala jsem, že bude Jonathana omlouvat, možná projeví i mírné pohoršení, ale ona místo toho pronesla jen: „Tak co?“ Usmála se na mě a já jsem z jejího hlasu slyšela naléhavost. Nemohla jsem se mýlit.

Leknutím ve mně hrklo. Rázem jsem znervózněla.

„Tak co?“ vrátila jsem jí otázku. Co mi tím chce říct? Jonathan nám tady činí naprosto absurdní nabídku a moje matka na to reaguje tak, že to nejsem s to pochopit. Vážně si myslí, že bych o něčem takovém mohla byť jen uvažovat? To snad není možné! Přece jí musí být jasné, že je to absolutně… A pak mi to najednou došlo jako bleskem. Matka mě chce Jonathanovi obětovat, mám být jakousi obětí z lásky, darem v podobě „někoho z rodiny“, doručeným do toho stovky mil vzdáleného kouta země. Kdybych se odstěhovala na Západ, možná by to mé matce konečně přineslo do duše klid.

Měla jsem ji ráda. Byla to moje milovaná matka. Nikdy bych neudělala nic, co by jí mohlo ublížit. Netroufla jsem si otevřeně vybuchnout, že celá ta představa je bizarní a že se Jonathan nejspíš zbláznil, když něco takového navrhuje. Matka seděla naproti mně, v jejím pohledu pořád ještě prodlévala ta dvě slova „tak co“ a já jsem nemohla říct ne. Ale mohla jsem snad říct ano? Rozhodně ne. Mohla jsem nicméně říct možná a dopřát si trochu víc času, abych si to pořádně promyslela, nechala projít hlavou a vymyslela, jak se z toho vyvléknout, aniž bych tím matku ranila.

„No, víš… je to… překvapilo mě to. Já jsem… nikdy jsem neuvažovala o možnosti odejít… odjet…“

Pracně jsem lovila v mysli slova, ale nenalézala jsem žádná dostatečně vhodná, aby dokázala zaplašit znepokojený výraz, který se matce vkrádal do očí. S vypětím vůle jsem se pokusila zmatek v hlavě zkrotit a spěšně jsem vyhrkla: „Zní to… zajímavě… velmi zajímavě.“

Vynasnažila jsem se, aby to z mých úst vyznělo alespoň trochu zaujatě, ale bylo to dost těžké. Ve skutečnosti jsem měla krk sevřený tak, že jsem ta slova ze sebe sotva vysoukala.

Matce se zjevně trochu ulevilo a do očí se jí vrátil lesk. Vzápětí mi došlo, že se jí v nich lesknou neprolité slzy. Cítila jsem, jak se mě zmocňuje panika. Nemůžu ji zklamat – rozhodně ne zrovna teď. Pokusila jsem se spolknout knedlík, který se mi vytvořil v krku, vyloudila jsem na tváři úsměv a postavila jsem šálek z křehkého čínského porcelánu na stůl.

„Je to… víš… já… já si to musím trochu promyslet a pak – no, pak uvidíme…“

Matka se ke mně natáhla přes stůl a vzala mě za ruku. Slzy si našly cestu z jejích očí, přelily se přes tmavé řasy a smáčely jí tváře.

„Beth,“ vydechla, „nikoho bych neposlala za Jonathanem raději než tebe.“

Dojalo mě to, ale zároveň notně vyděsilo. Ještě jednou jsem ztěžka polkla, přiměla jsem se k dalšímu úsměvu a zvedla jsem se z křesla. Vtiskla jsem matce lehký polibek na čelo a omluvila jsem se. Musela jsem pryč, někam, kde budu moci být chvíli sama a nerušeně přemýšlet. Celý můj svět se právě otřásl v základech a já jsem cítila, že jestli se mi nepodaří získat co nejdřív nad vším kontrolu, vymrští mě to někam do vesmíru.

Tak dobrá, budu o tom uvažovat. Zvážím eventualitu stát se balíkem poslaným Jonathanovi z domova. Svým milovaným přece posíláme balíčky, ne? Zvážím to kvůli matce. Ano, zvážím možnost dělat učitelku na Západě. Ale vdát se za nějakého zarostlého burana odkudsi z pohraničí? Nikdy! To je čára, tlustá čára, přes kterou nepůjdu.

Večer na dveře mého pokoje tiše zaklepal otec. Ležela jsem v posteli a pokoušela se číst, což byl luxus, který jsem si jindy vychutnávala, ale tentokrát na mě mladé hrdinky Jane Austenové nějak nezabíraly.

Otec přešel k oknu, zůstal tam stát a zahleděl se ven na ztichlé město. V ulicích byly rozsvícené lampy, slabě blikaly do houstnoucí tmy. Čekala jsem, až začne mluvit jako první. Ale když nic neříkal a čas běžel, odložila jsem knihu, vytáhla jsem se do sedu a tiše jsem se zeptala: „Mluvil jsi s matkou?“

Odkašlal si a otočil se ke mně. Pořád nic neříkal – jen kývl hlavou.

„A co si o tom myslíš?“ zeptala jsem se ho. Tajně jsem doufala, že se rozčílí a prohlásí celý ten nápad za nehorázný a nemyslitelný. Neudělal to.

„No…,“ řekl a přitáhl si židli vedle mé postele, „v první chvíli to pro mě byl docela šok. Ale když jsem si to pak nechal pořádně projít hlavou, začalo mi svítat, proč je z toho tvá matka celá pryč. Řekl bych, že by to pro tebe mohlo být nádherné dobrodružství, Elizabeth, a mám dojem, že zároveň nikterak riskantní.“

„Takže ty si myslíš, že bych měla –“

„Uvažovat o tom? Ano, zvaž to. Odjet tam? To ne úplně nutně. O tom budeš moct rozhodnout jen ty sama. Víš, že tě máme rádi a těší nás, že jsi tady u nás, ale jestli o to budeš stát – jako o novou zkušenost – nebudeme ti v ničem bránit.“

„Já nevím, táto. Je to všechno tak… je to pro mě nové. Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Elizabeth, my ti důvěřujeme. Věříme ti, že se dokážeš správně rozhodnout, sama za sebe a pro sebe. S tvou matkou jsme se dohodli, že budeme tvé rozhodnutí respektovat. Ať bude jakékoli. Chceme, aby ses nechala vést citem. Tvá matka mě poprosila, abych ti to řekl, Elizabeth. Má strach, že by ses z loajality k ní a z touhy udělat jí radost mohla nechat zahnat někam, kam nechceš, jen kvůli ní. To jako důvod k tak významnému životnímu rozhodnutí nestačí, Elizabeth.“

„Ach, táto! Teď zrovna jsem z toho úplně bez sebe. Nikdy mě ani nenapadlo…“

„Hlavně žádný spěch, má drahá. Takové rozhodnutí vyžaduje pořádně si to promyslet a modlit se. My s matkou budeme vždycky stát při tobě.“

„Děkuju ti, táto.“

Políbil mě na čelo a stiskl mi ruku.

„Ať se rozhodneš jakkoli,“ zašeptal a pak odešel.

Knihu Jane Austenové jsem už do ruky nevzala. Bylo mi jasné, že zrovna teď bych se určitě nedokázala na slova soustředit. Zatáhla jsem tedy za řetízek, zhasla lampu a upravila si polštář tak, abych si, jak jsem doufala, přivodila spánek. Pečlivě jsem se zachumlala pod přikrývku a nastavila jsem se na příchod noci. Nefungovalo to. Trvalo dlouho, celou věčnost, než se mi podařilo usnout.

První krok

Následujících několik dní jsem trávila ponejvíce zpytováním duše. Zaměstnávalo mě do té míry, že jsem si někdy kladla otázku, zda vůbec své žáky učím. Vypadalo to, že oni sami si na mně žádné změny nevšimli, takže jsem nejspíš chodila, mluvila a dělala všechno přinejmenším tak jako obvykle.

Matka slíbila, že na mě nebude naléhat, a svůj slib dodržela. Ale zároveň jsem cítila, že jí to v nitru vře nedočkavostí, aby se konečně dozvěděla, jak jsem se rozhodla. Věděla jsem, že se i modlí. A doufala jsem, že to opravdu nechává na vůli Otce, a ne že ho prostě jen prosí, aby mě „tam poslal“.

Váhala jsem – to jsem nemívala ve zvyku. V jednu chvíli jsem myslela na všechny, koho jsem milovala: na svou rodinu, žáky, přátele z kongregace. A nejraději bych v duchu křičela: „Já nemůžu odjet, prostě nemůžu!“ V další chvíli jsem si říkala, vždyť tam na Západě je to taky moje rodina. Něco nehmatného, neviditelného mě táhlo ke staršímu bratrovi, jehož jsem vlastně dosud pořádně nepoznala. Taky mi tanuly na mysli všechny ty děti, které nemá kdo učit, a věděla jsem, že i ony si přejí učit se. Dokonce jsem si připouštěla i dobrodružný aspekt této nenadálé příležitosti a nejednou jsem se přistihla při úvahách, proč ne? Možná je právě toto odpověď na neklid, který cítím v duši. Možná bych měla jet…

Zmítala jsem se v pocitech, jednou sem, pak zase tam, jako kyvadlo v našich pendlovkách po dědečkovi.

Dlouho jsem přemýšlela a modlila se a zvažovala to ze všech stran a nakonec mě to přivedlo ke Knize Jozue 1:9: „Buď silný a statečný, neboj se a nestrachuj, neboť Hospodin, tvůj Bůh, je s tebou, kamkoli půjdeš.“

Zopakovala jsem si ta slova nahlas a cítila jsem, že se má úzkost rozpouští a v nitru se mi rozlévá klid. Pojedu.

Když jsem to řekla matce, zahrnula mě projevy radosti a nadšení. Julie prosila, jestli by mohla jet se mnou. Julii jsem měla moc ráda a nepochybovala jsem, že v časech, které mě čekají, si budu mnohokrát přát, abych ji měla s sebou jako společnici. Ale z představy, že bych měla převzít odpovědnost za děvče Juliina ražení v kraji plném mužských, kteří si hledají nevěsty, jsem se doslova roztřásla. Takže jsem byla ráda, že jí to matka a táta okamžitě rázně zatrhli.

Uplynul další měsíc a nastal konec školního roku. Rozloučila jsem se s žáky, sbalila jsem si všechny učebnice a pomůcky a naposledy jsem zamkla dveře své třídy na dva západy. Neobešlo se to bez slz. Ne že bych vysloveně plakala, ale byla jsem dojatá. Řekla jsem sbohem kolegům a kolegyním a šla jsem domů. Na budovu školy jsem se neohlédla.

Nechala jsem na matce, ať o mém rozhodnutí zpraví Jonathana sama, a vypadalo to, že ho nesmírně těší, že doopravdy přijedu. Dokonce napsal dopis přímo mně, aby mi to sdělil bez prostředníka. On i matka projevovali takové nadšení, že jsem se nakazila i já, a má touha setkat se s bratrem den ze dne sílila.

Jonathan informoval školního inspektora a také on mi neprodleně poslal dopis. Pan Higgins (jeho jméno tak nějak odpovídalo tomu, jak jsem si ho v duchu představovala) mě v něm ubezpečoval, jak nesmírně ho těší, že jsem se rozhodla jet na Západ. Věnuje, jak uváděl dále, mimořádnou pozornost výběru školy, na kterou mě umístí, a postará se, abych tam našla odpovídající uplatnění. A velmi se těší, až se se mnou po mém příjezdu pozná.

Zbývalo nakoupit vše, co budu potřebovat, zabalit to a poslat na určené místo předem. Zabralo to mnoho dní, ale čas rychle ubíhal.

Jonathan nám napsal, že mám všechno, bez čeho se bezprostředně obejdu, poslat s předstihem. Často se stávalo, že nákladní vagony bylo zapotřebí na nějakou dobu odstavit, a cesta po kolejích jim trvala déle než osobním vozům. Přesto jsem Jonathana tajně podezírala, jestli to náhodou není z jeho strany úskok, jak si předem odeslanými kufry zajistit, aby si to sestra na poslední chvíli nerozmyslela.

Upřímně řečeno, klidně se to mohlo stát. Když nadešel den, kdy jsme s tátou odváželi má zavazadla na vlakové nádraží a já jsem je předávala muži za přepážkou, teprve na mě dolehlo plnou tíhou vědomí, že dělám obrovský krok do neznáma. Docela zděšeně jsem se dívala, jak ten člověk moje kufry a tašky klade na váhu, vystavuje na ně přepravní lístky a nakonec je odváží na kárce někam pryč od přepážky. V těch zavazadlech byly mé knihy, ložní prádlo, osobní věci a prakticky celý šatník. Měla jsem pocit, že zřízenec přímo před mýma očima naprosto rutinně nakládá na kárku a veze pryč podstatnou část mého života. Na chvíli se mi zase strachy stáhlo hrdlo a měla jsem sto chutí vrhnout se za ním, sebrat mu všechna zavazadla a kvapem se vrátit do našeho domu, do svého pokoje, kde to znám a kde je mi dobře. Místo toho jsem se na místě otočila a zamířila z nádražní budovy ven. Táta musel pořádně natáhnout krok, aby mě dostihl.

„Dobrá, tak to bychom měli,“ pronesla jsem hlasem na hranici šepotu ve snaze tvářit se, že jsem ráda, že jsem si mohla odškrtnout další položku ze svého seznamu úkolů. Myslím, že táta mou lest prohlédl. „V tom šikovném obchůdku vedle obchodního domu Eatons jsem viděl moc pěkný klobouček,“ řekl vesele, ale úplně mimo, jako by mou poznámku přeslechl. „Hned mě napadlo, že je pro tebe jako stvořený. Nezajdeme se na něj podívat?“

Jsou muži, kteří se ošívají při představě, že by je někdo mohl spatřit v obchodě s dámskou módou. Můj otec mezi ně nepatřil. Možná to mělo co dělat s tím, že měl čtyři dcery a atraktivní manželku. Táta byl rád, když se jeho ženy ukazovaly v hezkých šatech, a činilo mu potěšení pomáhat nám s výběrem pěkných věcí. Kromě toho moc dobře věděl, že nový klobouk je často výtečným lékem na ženské bolístky – zejména když se nejedná o obtíže vážnější než žaludeční neuróza.

Usmála jsem se na něho, ocenila jsem jeho empatii. Kdo mě bude hýčkat, až budu od táty tak daleko? Vzala jsem ho za ruku a společně jsme zamířili do obchůdku.

Táta měl pravdu. Klobouček mi perfektně seděl. Měl smaragdově zelenou barvu a výborně se hodil k mým tmavě plavým vlasům a ořechově hnědým očím. Okamžitě se mi zalíbil a byla jsem ráda, že si ho táta všiml a upozornil mě na něj. Vlastně jsem se hned v té chvíli a na tom místě rozhodla, že v něm pojedu a nechám si ho na hlavě až do příjezdu do Calgary. Bude mi dodávat sebedůvěru, které, jak se mi zdálo, budu potřebovat tolik, kolik se mi jen podaří ze sebe vykřesat.

Domů jsme drandili naším motorovým automobilem a já jsem se znovu vrátila k úvahám, jak pozorný člověk je můj otec. Měl na sobě perfektně střižený oblek a já jsem mu položila ruku na paži. Budeš mi scházet, táto. Vytáhla jsem kapesníček a utřela jsem si slzy, které mi vytryskly z očí. Snažila jsem se to zamluvit. To je tím větrem, víš, fouká mi do obličeje. Do chvíle, kdy nastoupím do vlaku, zbýval ještě týden. Nemusím být naměkko a rozteskněná už teď.

Na cestě

Seděla jsem ve vagonu a vrtěla se na odřeném koženém sedadle ve snaze zklidnit si nervy a přimět srdce, aby přestalo bušit v hrudi jako na poplach. Co nevidět budu v Calgary. Už jen z toho, jak nepovědomě mi to jméno znělo, se mi zrychloval pulz.

Už brzy se uvidím se svým bratrem Jonathanem. V mých vzpomínkách se neurčitě rýsovala nezřetelná postava vysokého mladého čahouna pevně odhodlaného jít si za svým. Poznám se také s jeho manželkou Mary, o níž prohlašuje, že je to nejmilejší a nejkrásnější žena na povrchu zemském. A představí mi čtyři malé děti – mého synovce a tři neteře. Připravila jsem se na to, na poslední zastávce vlaku jsem vystoupila a koupila jim něco na zub. Naklonit si děti je snadné, ale jak se budu zamlouvat svému bratrovi a švagrové? Cítím se na to, abych opustila relativní bezpečí vlaku a vykročila do nového, neznámého světa?

Na nepohodlných sedadlech vozů Kanadské pacifické železnice jsem strávila čtyři nekonečné dny a stejný počet ještě nekonečnějších nocí. Celou dobu vsedě, takže jsem byla rozlámaná a ztuhlá, ale za tu dobu jsem se stačila postupně připravit na to, co mě čeká. Nakonec jsem dokázala překonat i stesk po domově, který byl ze začátku téměř nesnesitelný. První tři dny se mi po mé rodině stýskalo do té míry, že jsem se bála, abych z toho neonemocněla. Časem však bolest přece jen polevila a místo ní mi nitro opanovalo – co vlastně? Asi prázdnota.

Když ustoupila prvotní bolest z odloučení, dokázala jsem v sobě vykřesat alespoň jistý zájem o krajinu, která mi připadala až neskutečně jiná než všechno, na co jsem dosud byla zvyklá. Jonathan se mi ji pokoušel v dopisech popsat, ale já jsem si podle jeho popisů nedokázala vizualizovat tu rozlehlost, vyprahlost, pustotu… Vyhlížela jsem z okna vlaku a zdálo se mi, že pořád jen jedeme a jedeme, a nikde jsem nezahlédla ani živáčka. Občas jsme míjeli menší stáda různých zvířat – antilop, jelenů, a dokonce jsem viděla i pár buvolů. Zvolna se potulovali prérií a tu a tam musel kvůli nim vlak i zastavit, protože se zrovna rozhodli beze spěchu přecházet železné koleje.

Čekala jsem, že všude po prérii uvidím vztyčené indiánské stany. Ve skutečnosti jsem ale spatřila jen velmi málo indiánů a skoro všechny v městečkách, jimiž jsme projížděli, a navíc vypadali velmi „civilizovaně“. Neviděla jsem žádné hrdiny s pomalovanými obličeji, připravené na válečnou stezku. Většinou ti indiáni prostě jen klidně šli po ulici a patrně si vyřizovali nějaké obchodní záležitosti.

Blížíme se k pohraničnímu městu Calgary, kde žije můj bratr Jonathan a spousta dalších dobrodruhů! Jaké to tam bude? Je to moderní město, nebo nějaký zapadákov? Když jsem se rozhodla, že ano, na Západ pojedu, vrhla se Julie do četby všeho, co o Západu dokázala sehnat. Nikdy jsem se nedozvěděla, kde ke všem těm informacím přichází. Ale kdekoli mě v kteroukoli denní nebo noční hodinu potkala, okamžitě mě informovala o nových „faktech“, které načerpala. Západ byl podle ní plný lehkomyslných, smělých mužů, kteří dychtí po manželkách tak moc, že si je nejednou opatří únosem. (Nebyla jsem si jistá, jestli by se to Julii samotné i trochu nezamlouvalo.) Sestra mi barvitě líčila kovboje, cestovatele, horníky a dřevorubce – všichni pročesávali prašné ulice v oděvech z kůže a kožešin, otrhaných z neustálého harcování sem a tam v touze najít si nějaké vzrušení, ženy, bohatství a nebezpečí, třebaže ne nutně v tomto pořadí. A indiáni – všude samí indiáni! Přestože teď už prý většinou byli mírumilovní, Julie by nic nedala za to, že kdyby se jim naskytla příležitost, pořád by neváhali vzít někomu skalp. Moje impulzivní sestřička se mi dokonce odvážila pošeptat, že bych si možná měla raději dát ostříhat vlasy, aby někdo z nich náhodou nepojal přílišnou touhu mě o husté kadeře připravit. Varovala mě, že těm rudochům budou mé tmavě plavé vlasy nejspíš připadat neodolatelné.

„Mou kůži se všemi vlasy, co mi z ní rostou, žádný indián nedostane,“ ujišťovala jsem Julii, ale přiznávám, že jsem se párkrát z těch představ i rozklepala. Julie vážně přikyvovala a prohlašovala, že mám asi pravdu, teď je to tam prý už lepší a je to především díky té šťastné okolnosti, že na Západě začala fungovat Severozápadní jízdní policie. Podle Julie to byli rytíři Západu v rudé zbroji. Calgary se jimi údajně hemží. Jakmile se nějaká dáma octne v nebezpečí, stačí jí křiknout o pomoc a v mžiku přicválají červené kabáty na koních. Julie scénu popisovala s planoucíma očima, z čehož jsem usoudila, že se v pozici té dámy v nebezpečí sama vidí, a kdyby na to přišlo, služeb červenokabátníků by využívala s železnou pravidelností.

Moje sestra si rovněž někde zjistila, že Calgary leží v kraji neustále bičovaném sněhovými bouřemi. Sněžit přestává jen na tak dlouho, aby mohl na chvíli zavanout teplý fén řečený „činůk“ a pak vládu hned zas přebírá zima a sníh, do něhož člověk zapadá až po krk.

Průvodčí zahlásil, že do Calgary zbývá už jen několik minut, a v srpnovém odpoledni, kdy se slunce nemilosrdně propalovalo střechou a stěnami vagonu, v němž se vzduch ani nepohnul, mi došlo, že přinejmenším v tomto bodě se Julie mýlila – pokud ovšem nebyl zrovna čas onoho činůku. Stejně jsem si ale nemohla pomoci, abych si v duchu neříkala, jestli se třeba Julie nepletla i v těch dalších „faktech“. Inu co, brzy se o tom přesvědčím sama. Netrpělivost mě zvedla ze sedadla a jala jsem se přecházet sem tam.

Na chození tam vážně nebylo moc místa a záhy jsem nabyla dojmu, že když procházím úzkou uličkou mezi sedadly na jednu stranu a vzápětí zase zpět, některé cestující to irituje. Usmála jsem se co nejvlídněji na ty nejblíže ke mně. „Po takovém dlouhém sezení prostě musím ty ztuhlé svaly trochu rozchodit, než dojedeme do Calgary,“ vysvětlovala jsem. Doufala jsem, že jim nedojde, že mě ze sedadla ve skutečnosti nezvedají ztuhlé svaly, nýbrž nervozita.

Došla jsem na konec uličky a jen tak tak jsem nedostala dveřmi do čela, protože se zrovna vracel průvodčí a otevřel mi je před nosem. Podíval se na mě s vyděšeným výrazem a pak se hned ujal svého úkolu, jímž bylo v tomto případě radostné hlášení: „Calgary! Calgary!“ Prošel vagonem, pokračoval do dalšího a stále vyvolával.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volání srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.