PROMĚNY KRIZOVÉ INTERVENCE

Fenomén dlouhodobě opakovaně volajících v TKI

Kateřina Bohatá, Klára Gramppová Janečková,
Jindřiška Kotrlová (eds.)

Kateřina Bohatá, Klára Gramppová Janečková, Jindřiška Kotrlová (eds.)

Proměny krizové intervence

Fenomén dlouhodobě opakovaně volajících v TKI

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Publikaci recenzovali:

PhDr. Jana Procházková

PhDr. Svatopluk Antoš

PhDr. Daniela Rös Šiffelová

Publikace byla vydána s finanční podporou Ministerstva práce a sociálních věcí

České republiky.

© Kateřina Bohatá, Klára Gramppová Janečková, Jindřiška Kotrlová, 2019

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2019

Cover illustration © A. Hanzlová, 2019

Cover © Renata Brtnická, 2019

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-091-1

Poselství ilustrace

Hlavní téma je lehkost, tedy opak bezmoci a tíže, kterou někdy tým může cítit – nemožnost napomoci změně situace klienta, hledání, jak se dobře potkat s klientem v jeho obtížné životní situaci.

Lehkost. Jako peříčka. Každé peříčko je individualita každého volajícího. V něčem se dlouhodobě volající klienti potkávají, ale stále je každý individualitou, tedy má svá jiná peříčka.

Peříčka v řadě, tedy opakování. Opakování kontaktů, příběhů. Peříčka jsou spojená také s křehkostí, zranitelností. Peříčka stojí, nepoletují ve vzduchu, ale mají své místo, jsou za sebou jako hovory na službě, každý den, obden, každý týden, měsíc. Každý volající má svůj rytmus v opakovaném volání. Peříčka jsou v kontaktu s hnědou spodní částí obrázku a zejména s červenou. Hnědá znamená uzemnění, to, o co se opírají, to, v čem žijí. Jejich ukotvení v jejich osobní realitě. Červená jsou emoce, které přinášejí. Transparentní bílá je čistotou, takže splývá i s bílým pozadím. Je to také prostor, modrá je nebe, vzduch, voda a plynutí v čase nás linkařů a v čase našich volajících. Žlutá na pozadí je slunce, světlo, jasnost.

Lehkost je také přání, abychom jako linkaři cítili lehkost našich klientů v jejich pro ně tak známých reáliích životního příběhu. Lehkost našeho vedení kontaktu. Lehkost týmu. Peříčka mohou být také různí členové týmu s různými pohledy na vedení rozhovoru. Jedno peříčko může být také jedno téma, jedna metafora.

Jednoduchost. V obrázku je minimalismus, jednoduchost a lidskost v kontaktu jako hlavní koření vedení hovoru. Žádná složitost, nároky. Peříčka také letí, nejsou staticky ukotvena, aby byl možný vývoj, aby mohla odlétnout po vlastní ose svého příběhu. My jsme s nimi jen po nějaký čas.

Vertikála a horizontála. Vertikála je o kompetenci klientů, o naší práci podporovat je v naplnění jejich potřeb. Horizontála barev je v pozadí, tak jako my. Jsme v klidu, provázíme, laskavě, s úctou.

Andrea Hanzlová, 2019

Věnování

Tuto publikaci věnujeme své kolegyni Petře, která i přes překážky, se kterými se musí vyrovnávat, nadále pomáhá jiným. Je pro nás velkou inspirací, ať už v přímé práci s klienty, kde je vždy autentická a přijímající, tak jako velmi zkušený metodik a intervizor.

Poděkování

Děkujeme všem, kteří se na této publikaci podíleli. Poděkování patří zejména celému týmu Linky seniorů za spoluvytváření metodických postupů, aktivní účast na konferencích a přípravě workshopů. Děkujeme za velmi důležitou práci a vhledy do problematiky supervizorům Janě Procházkové, Františkovi Kučerovi, Daniele Vodáčkové a Zdence Svobodové. Chceme také poděkovat pracovníkům všech linek krizové pomoci a i jiných krizových pracovišť, kteří se zúčastnili konferencí Diference a opakování, diskutovali s námi, přinášeli podněty i kritické připomínky a poskytli nám inspiraci a informace, které jsme při zpracování této publikace využili. Bez jejich přičinění by publikace v této podobě nemohla vzniknout.

V neposlední řadě děkujeme posuzovatelům rukopisu za cenné připomínky a komentáře.

Poděkování patří také Ministerstvu práce a sociálních věcí a Magistrátu hl. města Prahy za finanční podporu vydání publikace.

Milé čtenářky, milí čtenáři,

dostává se Vám do rukou ojedinělá odborná publikace, která se zabývá fenomény, se kterými se setkávají pracovníci telefonické krizové linky. Práci s klienty v krizi vnímám jako velice náročnou a pro osoby v těžké životní situaci jako zcela nepostradatelnou, neboť mnohdy představuje první a zásadní způsob, jak rychle poskytnout těmto osobám pomoc ve stabilizaci jejich životní situace. Telefonická krizová pomoc má za sebou dlouhou historii, ve které bylo významným okamžikem přijetí zákona o sociálních službách, čímž byla zařazena do systému sociálních služeb (oproti předchozímu poskytování zdravotnickými zařízeními).

Jsem přesvědčen, že nezávisle na datu účinnosti uvedeného zákona prochází poskytování telefonické krizové pomoci neustálým vývojem a proměnou, tak jak dochází k proměnám celé společnosti. Důkazem je i tato publikace, která se zabývá především novým fenoménem, opakovaně volajícími klienty. Poznatky z terénu vypovídají o tom, že hovory s klienty jsou předně o potřebě sdílení a posilování dovedností volajících. Popsaná proměna podpory a pomoci klientům telefonické krizové pomoci s sebou nese i nové nároky na pracovníky služby. Uvedeným tématem se zabývala také konference Diference a opakování ‒ Fenomén opakující se krize v oblasti poskytování krizové pomoci. Jsem velmi potěšen, že Ministerstvo práce a sociálních věcí mohlo být partnerem této konference.

Mezi nejdůležitější schopnosti pracovníka telefonické krizové pomoci patří umět identifikovat a využívat limitní zdroj volajících, ale i reálná očekávání hovoru. Neméně podstatná je práce s hlasem, tempem řeči. Jedná se pouze o stručný výčet nutných dovedností, o to více si každého jednotlivého sociálního pracovníka v telefonické krizové pomoci vážím.

Rád bych poděkoval Lince seniorů Elpida, o. p. s., za odvahu a přínos do celospolečenského diskurzu a za rozvoj telefonické krizové pomoci. Věřím, že tato publikace, která je určena odborné i laické veřejnosti, napomůže rozvoji tak důležité sociální služby, jakou bezpochyby telefonická krizová pomoc je. Je pro mne velkou ctí, že Ministerstvo práce a sociálních věcí může být partnerem této významné publikace.

Mgr. Bc. David Pospíšil, DiS.

zástupce náměstkyně pro řízení sekce sociální politiky,

ředitel odboru sociálních služeb, sociální práce a sociálního bydlení

Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR

Používám svoji lidskost, abych dosáhl lidskosti druhého.

DAVE MEARNS

Úvod

Pozice dlouhodobě opakovaně volajících je nezáviděníhodná. Objevuje se zde jistý paradox. Zdá se, že tito volající nikam nepatří. Většinou totiž nelze s jistotou říci, jestli se jedná o osoby v akutní krizi, a tudíž jestli jsou a mohou být, i dlouhodobě, klienty linek krizové pomoci. Často nepřinášejí žádné jasné ohraničené téma, žádnou překážku nebo něco jiného hmatatelného, co je možné překonat anebo alespoň přečkat. Navzdory tomu jsou velmi naléhaví.

Poskytování telefonické krizové pomoci je v zákoně o sociálních službách zarámováno takto: „Služba telefonické krizové pomoci je terénní služba poskytovaná na přechodnou dobu osobám, které se nacházejí v situaci ohrožení zdraví nebo života nebo v jiné obtížné životní situaci, kterou přechodně nemohou řešit vlastními silami.“

Přesto přese všechno tito lidé klienty linek krizové pomoci jsou, protože jak dokládáme statistikou, tvoří významnou část volajících. A to nejen v České republice, ale dle našich zjištění i kdekoliv jinde na světě. V praxi tudíž pracovníci krizové pomoci stále znovu vedou hovory, které se svou povahou vzdalují klasickým postupům telefonické krizové intervence.

Kontakt s těmito klienty není většinou kontaktem o dramatických změnách v jejich životě. Častěji je to hovor o posilování schopnosti zvládnout aktuální situaci i sdílení dlouhodobě neutěšené situace a vyrovnávání se s ní.

Protože tito klienti jsou pevnou součástí práce na linkách krizové pomoci, vidíme potřebu sdílet, popsat a vytvořit na toto téma zacílenou vlastní metodu práce.

Tato publikace si klade za cíl stát se příručkou pro práci s dlouhodobě opakovaně volajícími klienty. Vznikala postupně z patnáctileté zkušenosti práce s těmito klienty na Lince seniorů, zkušenosti se supervizní prací a diskusí o postupech práce s jinými linkami krizové pomoci a inspirací z české i zahraniční literatury. Její součástí je metodika práce s dlouhodobě opakovaně volajícími klienty, kapitoly věnující se dlouhodobé a latentní krizi, vývoji krizových pracovišť, procesu vývoje pracovníků a podrobné kazuistické studie dlouhodobě opakovaně volajících klientů.

Klára Gramppová Janečková

Praha, červenec 2019

Část I /
Kontext práce s dlouhodobě opakovaně volajícími

1 Krize nedořešené a latentní

Daniela Vodáčková

Předmětem zájmu této publikace jsou možnosti, jak mají pracovníci linek krizové pomocí uchopit situaci opakovaně volajících klientů, aby jim mohli poskytnout co nejlepší a nejefektivnější pomoc. Základní otázka, kterou si pracovníci opakovaně kladou, je: jde, či nejde o osoby v krizi? Nejde na ni jednoznačně odpovědět. Jsme si jisti, že jde o osoby, které svůj vlastní životní stav dlouhodobě prožívají jako nepříznivý; těžko by o sobě některý z těchto volajících řekl, že je šťastný a spokojený. Linky krizové pomoci se nedeklarují široké populaci jednoznačně jako tísňové, nicméně k volání v mimořádných životních situacích vybízejí a lidé je takto chápou. Jestliže člověk telefonickou krizovou službu pro sebe využívá opakovaně, je vhodné přemýšlet, jak vlastně svoji situaci vnitřně zakouší: pravděpodobně nejen jako nepříznivou, ale také v danou chvíli jako neodkladnou. Vnitřní naléhavost je samozřejmě ovlivněná různými impulzy, ty jsou zřejmě ve vnitřním světě volajícího různě silné. Víme, že mnozí dlouhodobě a opakovaně volající nejsou schopni si ve svém životě zorganizovat jakoukoli systematickou a plánovanou pomoc a práci na sobě. V této kapitole se chceme zabývat především vztahem psychosociální krize k jejich osobní situaci. V našem uvažování se opíráme o šest typů krize podle B. Baldwina (1978) a dále o parametry vývoje krizového stavu podle G. Caplana (1964), vycházíme rovněž z našich dlouhodobých profesních zkušeností práce s krizovými stavy klientů.

Obecné parametry krize

Psychosociální krize má podle různých definic a podle naší zkušenosti tyto společné jmenovatele:

1. Je spuštěna nějakou vstupní událostí typu ztráta, změna, volba. Spouštěčem mohou být například vnější atmosférické vlivy (napětí před bouřkou), časové vlivy (přišel večer, noc, začíná víkend), reálné ohrožení (života, blízkých, ztráta blízké osoby, reálný strach o vlastní bezpečí) nebo kombinace různých vlivů (strach o sebe, o blízkého člověka; strach z něčeho, co se stane, co by se mohlo stát; něco se už stalo a lze to jen špatně unést, něčeho je příliš apod.).

2. Vyvíjí se během minut a hodin, maximálně několika dnů.

3. Trvá hodiny až dny, v literatuře se hovoří o maximálně několika týdnech (viz Vodáčková a kol., 2002).

4. Krize je spojena s velkým výdejem energie; obvykle se snažíme rychle se stabilizovat, což znamená vyvinout větší úsilí, někdy až extrémní, abychom se mohli vrátit k běžnému životu.

5. Krize nutí člověka k rychlým řešením i rozhodnutím.

6. Krize je obvykle spojena se silnými emocemi, často aktivně projevovanými (pláč, křik, zrychlená a překotná mluva, smích), někdy projevovanými pasivně (mlčení, zpomalenost, tichá mluva, šepot, jako by emoce pro danou chvíli přestaly být dostupné, v extrémní podobě neschopnost komunikovat).

7. Krize má silný učící a formativní potenciál. V krizi, resp. v rámci jejího doznívání jsme často nuceni redefinovat některé dosavadní aspekty vlastního života, objevovat nové možnosti, nový smysl, tvořit tam, kde bychom to původně vůbec nepředpokládali.

8. Krize patří k normalitě života.

9. Lidé s různým typem somatické a psychické křehkosti hůře čelí některým krizotvorným vlivům a jejich stav v reakci na spouštěče typu ztráta, změna, volba, ale i na některé náhodné spouštěče přináší prožitky shodné s tím, co nazýváme psychosociální krizí, anebo prožitky, které se krizovému prožívání blíží.

Domníváme se, že situace dlouhodobě opakovaně volajících v Baldwinově typologii odpovídá krizím spojeným s psychiatrickou problematikou (Baldwin, 1978). Tuto typologii jsme převzali z publikace Krizová intervence (Vodáčková a kol., 2002) a mírně ji rozpracovali. Do skupiny krizí spojených s duševním onemocněním, které vytvářejí specifickou křehkost a zranitelnost a jistou pohotovost k eskalaci obtíží na krizovou úroveň, řadíme například i somatické onemocnění a různé druhy sociální zranitelnosti (osamělost, obtíže s navazováním vztahů, chudoba, pocit sociálního vyloučení, odlišnost, pokročilý věk). K označení této kategorie jako krize v kontextu specifické zranitelnosti nás přivedla postupná změna paradigmatu posouvající chápání krize jako normální všelidské události, která se odehrává v různých kontextech. S tímto posunem, jehož těžiště patří do přelomu devadesátých let a nového tisíciletí, souvisí také otevřenější, civilnější a neznačkující pojmosloví.

Pro úplnost zde uvádíme všechny kategorie inspirované Baldwinovou typologií s rozpracovanou pátou kategorií a s posunem oproti psychiatrizujícímu Baldwinovu pojetí k otevřenějšímu, nemedicinizujícímu pojmenování:

1. situační krize,

2. krize ve vztahu s náhlým, neodkladným traumatizujícím podnětem (situační trauma),

3. tranzitorní krize,

4. vývojové krize,

5. krize v kontextu specifické zranitelnosti,

6. neodkladné krizové stavy.

1. Situační krize

Stalo se něco mimo naši vůli a my čelíme následkům. Situační krizi můžeme chápat jako událost, již precipituje nepředvídatelný, z vnějšího světa nečekaně přicházející stres. V kontextu situační krize definujeme tři faktory, které jsou klíčové:

1. Každá nečekaná situace přináší určitou hrozbu, která může vyústit až ve ztrátu (ztráta zdraví, obava z neúspěchu v práci, ve škole, ztráta dobrého přítele apod.).

2. Spouštěčem může být nějaká změna (změna životního rytmu, stěhování, rozvod, změna pracovního nasazení apod.).

3. O situační krizi také mluvíme, pokud jsme vystaveni určité volbě (volba mezi dvěma partnery nebo partnerkami, rozhodování o budoucím studiu nebo povolání atd.).

Obecně však platí, že změna, ztráta a volba se jako precipitory (urychlovače) objevují i v dalších typech krizí.

Situační krize je typická pro lidský běh života a každý člověk se s ní dříve či později v určité formě zákonitě setká.

2. Krize ve vztahu s náhlým, neodkladným traumatizujícím podnětem

Jde obvykle o závažnou životní překážku, která ohrožuje lidský život.

Tyto situace mají společné to, že jde o náhlé, nečekané události, které v sobě nesou extrémní ohrožující potenciál. Mohou vzít život (náhlé traumatické úmrtí člověka) nebo ho zásadním způsobem ohrozit a ovlivnit (úraz, přepadení, znásilnění, hromadné neštěstí). Většina těchto situací se odehrává v tak krátkém čase, že není možné se na to žádným způsobem připravit; lidé na ně nemívají předem vytvořené zvládací mechanismy. Reakce se proto vyvíjejí na ose šok – akutní stresová reakce – (případně) posttraumatická reakce – (případně) posttraumatická stresová porucha.

3. Tranzitorní krize

Krize z očekávaných životních změn.

Baldwin označil jako tranzitorní krizi očekávané životní změny, které se vztahují k běžnému životu. To do určité míry koresponduje s Eriksonovým modelem osmi věků (Erikson, 2015) a s dalšími modely životních změn (např. model vývoje rodinného cyklu Simona a Stierlina, 1995, ale i teorie řady dalších autorů).

4. Vývojové krize

Důsledky nedořešených vývojových úkolů (otázky nedořešené autonomie, otázky v kontextu vývojového traumatu apod.).

Člověk překonává ve svém životě určitá vývojová úskalí, vývojové úkoly. Ty, které se nepodaří zvládnout odpovídajícím způsobem, mohou se stát mimo jiné základem toho, co Baldwin označuje za krize vývojové. Podle něj jsou výsledkem pokusu řešit mezilidské situace, které se odrážejí v nevyřešených vnitřních problémech. Tím se právě míní nedořešené vývojové úkoly anebo něco, co v určité životní etapě vstoupilo do života a významně život ovlivnilo.

Mluvíme-li o vývojovém traumatu, obvykle se v nějaké podobě týká syndromu CAN (Child Abused and Neglected, syndrom zneužívaného a zanedbávaného dítěte). Považujeme za ně i to, pokud člověku v období dětství nebo raného dospívání někdo důležitý zemřel nebo déle umíral a dotyčný neměl v té době dostatek možností událost zpracovat.

Vývojové trauma má vztah i k domácímu násilí. Oběti domácího násilí i jeho pachatelé mívají ve své životní historii osobní a nezhojenou zkušenost s nějakou formou syndromu CAN nebo jsou sami svědky i přímými účastníky domácího násilí v rodině.

Mezi vývojové traumatizující prvky patří také tzv. generační trauma, něco, co putuje generacemi. V literatuře se hovoří o tzv. první, druhé a třetí generaci a jejich typických reakcích na trauma první generace. O tomto jevu se uvažuje především v souvislosti s holocaustem. (Blíže viz např. Klímová, Roubalová Kostlánová, 2011.)

5. Krize v kontextu specifické zranitelnosti

Jako specifickou zranitelnost označujeme zranitelnost somatickou, psychickou nebo sociální (marginalizované skupiny, azylanti apod.).

Na nemoc obecně se můžeme dívat z různých hledisek. Můžeme ji chápat jako nepříznivou životní okolnost, komplikaci, zátěž, která člověku zužuje možnosti. Z úhlu pohledu psychologie krize můžeme nemoc vnímat jako jeden z možných důsledků nedostatečně naplněných potřeb, provizorně vyřešených vývojových úkolů a starých nedořešených krizí, které se zapouzdřily a ve změněné formě čekají na novou příležitost. Tento úhel pohledu je vlastně pozitivní a optimistický. Mohou přijít nové příležitosti ke zdravějšímu zvládání životních nároků ‒ jednou z cest je i dobře uchopená a zvládnutá krize. Podobné myšlenky stály u zrodu komunitní psychiatrie, která vytváří podpůrné systémy, aby klienti lépe zvládali svůj život ve svém přirozeném prostředí. Krizové služby k takovému systému neodmyslitelně patří.

Lidé somaticky i duševně nemocní využívají krizové služby z mnoha důvodů:

• Aby se zorientovali v tom, co se s nimi děje, když se objeví onemocnění a s ním také řada obav. (Někdy totéž potřebuje celá rodina nemocného.)

• Aby získali podporu v dalších zátěžových aspektech života – mohou znamenat něco jiného pro zdravého člověka a něco jiného pro nemocného.

• Aby se vyznali ve změnách svého zdravotního stavu.

• Aby řešili témata, která jsou nějak s historií jejich nemoci propojená.

• Aby získali podporu a bezpečí v různých situacích spojených s emočně náročnými a neodkladnými impulzy.

6. Neodkladné krizové stavy

Týkají se osob, které ohrožují sebe nebo druhé, osob jednajících pod tlakem silných neodkladných emocí vyvolaných vnějšími událostmi, vnitřními procesy nebo kombinací obojího.

Historie pojmu neodkladné krizové stavy začíná v roce 2004, kdy byl formulován týmem odborníků v rámci projektu určeném pracovníkům komunitní psychiatrie (Baštecká, 2004). Do té doby se používal spíše Baldwinův pojem psychiatrická neodkladnost. Pojem neodkladné krizové stavy může pomáhat pracovníkům nezapadnout do rutiny psychiatrického názvosloví, která přináší riziko, že budeme předpokládat nemoc tam, kde můžeme předpokládat také zdraví.

Inventář neodkladných krizových stavů:

• člověk, který říká neobvyklé věci;

• člověk odmítající pomoc;

• člověk, který nedůvěřuje okolí;

• nekomunikující člověk;

• člověk, který se ohrožuje;

• člověk, který ohrožuje druhé;

• člověk jednající ve zlosti;

• člověk působící a jednající zmateně;

• člověk popisující prožitky strachu a jednající ve strachu;

• truchlící člověk;

• člověk jednající pod vlivem zranění a bolesti;

• intoxikovaný člověk.

Stadia vývoje krizového stavu

Krizový stav se vyvíjí v relativně krátkém časovém úseku. Jedním z autorů, kteří se pokusili postihnout jednotlivá stadia či etapy vývoje krize, je americký psychiatr Gerald Caplan. Výsledky jeho práce se pokusíme aplikovat a zároveň extrapolovat ve snaze uchopit jednotlivá stadia vývoje krize.

Podle Geralda Caplana (1964) má krize čtyři stadia:

• V prvém se při hrozbě (stresu) zvýší napětí jedince jen mírně a krátkodobě a k řešení problému dochází spontánně, automaticky, zaktivizováním vyrovnávacích strategií.

• Jestliže se problém nepodaří vyřešit, nastupuje druhé stadium, kdy si jedinec již napětí plně uvědomuje, mívá pocit zranitelnosti a nedostatečné kontroly situace a snaží se řešit problém vědomě metodou pokus‒omyl.

• Nedojde-li k uspokojivému řešení, vede situace ke třetímu stupni – dochází k dalšímu zvýšení napětí, roste úzkost a nepohoda, jedinec se snaží o hledání nových řešení. V této fázi je jedinec nejpřístupnější pomoci zvenčí.

• Při neúspěchu nastává čtvrté stadium, ve kterém při dalším nárůstu napětí dochází ke stavu krize, vzniku jejích příznaků a dezorganizaci. Podle Caplana je pak obvykle nutná rozsáhlejší terapie.

Podle našich zkušeností je obvyklé, že linky krizové pomoci a krizová pracoviště lidé kontaktují, jestliže jejich pocity eskalují do třetího i čtvrtého stadia vývoje krizového prožívání. Hybatelem se stávají silné a neúnosné pocity, psychická bolest, pocit ohrožení a nejasná vize budoucnosti. Krize samotná, resp. psychická tíseň, která ji provází, se stává motivací k akci vedoucí k potenciální změně.

Situace dlouhodobě opakovaně volajících klientů není takto jednoznačná. Především je nutné vyjít ze skutečnosti, že jde o lidi, kteří jsou kvůli své dlouhodobé nepříznivé životní situaci a mnohdy i vlivem osobnostní struktury celkově křehčí a s nižším prahem tolerance vůči zátěži. Můžeme rovněž vyslovit zobecňující hypotézu, že jsou to lidé, kteří ve své neřešené či nedořešené krizové situaci uvízli; o řešení se sice pokusili, ale neměli možnost dojít ke skutečně dobrému řešení. Důsledkem toho je, že tito lidé zůstávají „uvězněni“ ve svém každodenním životě, jsou nespokojeni, plni emocí, nemají dobré osobní vztahy s druhými lidmi, žijí v nevyhovujících podmínkách, jsou psychicky nebo somaticky nemocní, mnohdy ve věku, kdy osobní zdroje jsou více omezené; s tím i souvisí pocit nedostatku vlastní moci získat nad situací kontrolu.

Nedořešená krize

Pokud bychom mohli nějak navázat na G. Caplana svými zkušenostmi, mohli bychom začít uvažovat o pomyslném pátém stadiu odkazujícím na uvíznutí v nedořešené krizové situaci. O krizi již vyloženě nejde, jde spíš o energii, která ve spojení s krizí nebyla spotřebována, nebyla použita k řešení a posunu; je to energie donekonečna roztáčející pomyslný mechanismus, který člověka nutí něco udělat, přičemž zároveň nejde už udělat skoro nic, změna nenastává, není už ani možná. Kdyby onen člověk měl nějaké možnosti z tohoto nepříznivého stavu vystoupit, přebudovat svůj život, opřít se o své vlastní schopnosti a dovednosti, udělá kvalitativní posun. U těchto křehkých lidí něco takového ale není snadné. A to vše je důvodem, proč uprostřed všeho sáhnou po bezpečném telefonu a zavolají jednou, dvakrát, pětkrát, padesátkrát, dvěstěkrát…

Latentní krize

Tito lidé se tedy nenacházejí vysloveně v centru, „oku“ krize. Na jedné straně se ocitají za onou možností, v níž krizový potenciál přináší možnost opravdové změny, na druhé straně jsou obvykle velmi citliví k drobným signálům nerovnováhy. Můžeme se odvolat na první a druhé stadium vývoje krizového stavu podle Caplana (1964). Něco, zvnějšku či zevnitř, se trochu děje, což vyvolá u křehčího člověka poplachovou reakci. Takový člověk se nachází v jakémsi permanentním pohotovostním nastavení a zřejmě proto volá; je v tom kus dobré zkušenosti a zároveň jakýsi neuvědomovaný preventivní záměr. Telefonát na linku krizové pomoci obvykle zafunguje, vede k dočasné stabilizaci. Pracovníkům nezbude než přijmout fakt, že sám o sobě tento krok k pravému řešení osobní a osobnostní situace klienta nepovede. Pokud ale tým spojí své síly a přistoupí na tuto skrytou zakázku volajících, z dlouhodobější perspektivy může docházet k drobnějším (a pro klienta snesitelnějším) změnám. Vyžaduje to spoustu trpělivosti, tolerance a také vzájemné opory v týmu. Zároveň je nezbytné přistoupit na skutečnost, že v rámci jednoho telefonátu lze dosáhnout jen na velmi malé a nepatrné, téměř neviditelné cíle. Pokud ale pracovníci budou dostatečně otevřeni této jemné a trpělivé formě rozhovoru se stálými volajícími, mohou přispět ke zlepšení kvality jejich života a někdy je podpořit k drobným vnitřním i vnějším změnám vedoucím k příznivějšímu stavu.

Součástí našeho chápání klientovy situace je ale také prostý fakt, že klient na žádnou změnu dosáhnout nemusí a je zcela na něm, zda rozhovor využije například k tomu, aby se chvíli necítil osamělý.

LITERATURA

Baldwin, B. A. (1978). A paradigm for the classification of emotional crises: implications for crisis intervention. American Journal of Orthopsychiatry, 48(3), 538–551.

Baštecká, B. et al. (2004). Krizová intervence – výukový materiál pro projekt MATRA III. [Nepublikováno.] Praha: CRPDZ.

Caplan, C. (1964). Principles of Preventive Psychiatry. Oxford, England: Basic Books.

Erikson, E. H. (2015). Životní cyklus rozšířený a dokončený: devět věků člověka. Praha: Portál.

Klímová, H., & Roubalová Kostlánová, V. (2011). Transgenerační přenos traumatu a možnost uzdravování – zkušenost se skupinovou terapií pro potomky obětí holokaustu. Psychosom, 9(1), 8–34. https://www.psychosom.cz/54-archiv/312-puvodni-prace-1-2011.

Simon, F. B., & Stierlin, H. (1999). Slovník rodinné terapie. Hradec Králové: Konfrontace.

Vodáčková, D. (2002). Krizová intervence. Praha: Portál.

2 Vznik a rozvoj krizových služeb se zaměřením na pracoviště telefonické krizové pomoci v souvislostech

Lucie Svojítková

Úvod

„Od té doby, co lidé trpí, existují krize. Od té doby, co jsou krize, existuje krizová intervence“, glosuje ve své knize Původ a kořeny krizové intervence Hendricks a kol. (2010: 3). Tato kapitola si klade za cíl nastínit vývoj poskytování pomoci osobám, které krize postihla, a ukázat možné faktory, které ho ovlivnily. Budeme se tedy věnovat otázkám jako:

•Jakým způsobem se s krizí pracovalo a zacházelo v historii a jak se krizová pomoc začala institucionalizovat?

•Co mělo vliv na současnou podobu poskytování krizové pomoci, jak se utvářela a měnila její profesní identita, a především jakou identitu má krizová pomoc nyní v souvislosti s dlouhodobě opakovaně volajícími klienty?

Tento text nemá ambici podat komplexní popis kontextu současné podoby poskytování telefonické krizové pomoci. Naším záměrem je nahlédnout vývoj krizových služeb (především těch telefonických) v různých souvislostech a nabídnout další možné cesty tohoto typu pomoci v kontextu současném.

Práce s krizí – institucionalizace krizové pomoci

Krize byla definována jako „krátká epizoda intenzivního emocionálního distresu, ve kterém jsou obvyklé dovednosti člověka se zátěží se vypořádat a překonat výzvy, které na něj zátěž klade, nedostatečné“ (France, 2014). Je to stav, v němž člověk nemůže dosahovat svých cílů, jelikož překážky na cestě k nim není schopen překonat běžnými způsoby jednání (James, Gilliland, 2013).

Pochopení, asistenci a podporu trpícím lidem, lidem v krizi, v tradičních společnostech napříč historií obvykle poskytovali rodina a příbuzní. Poskytování krizové pomoci se tak čekalo od kruhu nejbližších, ve kterém se trpící jedinec nalézal. Durkheim (1893) nazýval tento typ pomoci „mechanickou solidaritou“, která je založena právě na rodovém a pokrevním příbuzenství, emocionální blízkosti, ale projevuje se funkcionální a instrumentální svázaností a závislostí. Změna sociální struktury fungování rodin a společnosti přinesla i změnu v poskytování krizové pomoci. Ruku v ruce s technologickým rozvojem a urbanizací přestalo příbuzenstvo plnit sociální funkci společenstva, jednotliví členové se vzdálili jak geograficky, tak emočně a nemohli plnit svou podpůrnou a pomocnou roli v situacích individuálních krizí členů rodiny. „Společnost, v níž roste sebevražednost, zejména proto, že neustále rostou lidské potřeby, jež nemají hranice a jejichž neuspokojení vede k deprivaci, pocitu neštěstí a bezvýchodnosti, není zajisté společností ani zdaleka ideální.“ (Durkheim, 2004: 85) Tato krize společnosti, jak ji autor nazývá, se projevila i tím, jak se o člověka v krizi pečovalo. Proto autor spatřoval pozitivní krok v rozvoji a vytváření organické solidarity, kterou vytváří dělba práce. Jinak řečeno, autor chápe organickou solidaritu jako projev specializace aktivit v oblasti pomáhání druhým. Pokud přijmeme interpretaci Musila (Matulayová, Musil, 2013), že institucionalizace je proces, ve kterém abstraktní vzorek akcí a interakcí získává se vzrůstající tendencí charakter sociální instituce, pak můžeme organickou solidaritu jakožto důsledek krize společnosti považovat za počátky institucionalizace krizové pomoci. To znamená, že signifikantní část určité sociální skupiny (pomáhající) začínala být obeznámena s problémy ‒ a pojmenovávala je ‒, které byly slabě adresovány, nebo doposud adresovány nebyly. Volně tuto skutečnost můžeme interpretovat tak, že v reakci na anomické stavy společnosti (Durkheim, 2004) se postupně vytvářela snaha o znovuuspořádání anomického, a to mohlo vést také k ustavení různých forem pomáhání, včetně krizové intervence.

Počátky a průběh poskytování služby (telefonické) krizové intervence

Krizová intervence má své počátky ve spojeném úsilí sociálních skupin či institucí předcházet sebevraždám. Pomoc zaměřenou na prevenci sebevraždy začaly poskytovat církve. V roce 1906 byla reverendem Harrym M. Warrenem založena v New Yorku The National Save-a-Life League a v Londýně začala v témže roce poskytovat Armáda spásy svůj program prostřednictvím Anti-Suicide Bureau. Ačkoliv obdobné služby existovaly různě po světě, bylo jich jen pomálu vzhledem k nedostatečnému porozumění krizi a k veřejnému stigmatu spojenému se sebevraždou (Hendricks et al., 2010). Přestože tedy v té době vzrůstaly snahy o reformu sociálního státu a v něm poskytované sociální práce, krizová pomoc byla jen velmi málo vnímána jako služba potřebná. Tyto reformy definovaly klienty sociální práce, a sice na základě občanství, potřeb a práv, a tedy legitimní zodpovědnosti státu postarat se o takové jen na základě toho, že jsou součástí společnosti (McDonald, 2006). Stigma občana, který chce spáchat sebevraždu a z této společnosti „dobrovolně odejít“, proto nepodporovalo vnímání krizové pomoci jako součást státem organizovaného pomáhajícího systému a krizová pomoc byla spíše okrajovým „členem služeb sociální práce“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proměny krizové intervence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.