Ellie Izzová, Vicki Carpelová Millerová

PŘEDANÉ TRAUMA

druhotný traumatický stres • zprostředkovaný šok • jak pomoci sobě a druhým

Ellie Izzová, Vicki Carpelová Millerová

Předané trauma

druhotný traumatický stres • zprostředkovaný šok • jak pomoci sobě a druhým

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © 2018 by Ellie Izzo and Vicki Carpel Miller

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2019

Translation © Eva Klimentová, 2019

First published by Unhooked Books

Cover © Renata Brtnická, 2019

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-092-8

Poznámka nakladatele

Tato publikace má poskytnout přesné a spolehlivé informace o daném tématu. Jejím zakoupením kupující bere na vědomí, že autorky ani nakladatel neposkytují přímo ani nepřímo právní, psychiatrické ani psychologické, lékařské či jiné odborné služby. Jestliže je zapotřebí odborná či právní pomoc, služby v oblasti duševního zdraví či jiné poradenství, vyhledejte kompetentního profesionála. Autorky ani nakladatel neodpovídají za jakékoli ztráty či škody údajně způsobené v důsledku použití či využití jakýchkoli informací či návrhů uvedených v této knize.

V zájmu zachování anonymity byla změněna jména a identifikační údaje soukromých osob.

Tuto knihu věnujeme všem svým klientům –
minulým, současným i budoucím.

Poděkování

Je nám velkou ctí poděkovat za obětavost lidem, kteří působí v pomáhajících profesích. Je naší profesionální povinností o tomto citlivém tématu hovořit s odvahou a otevřeností a doufáme, že ostatní nás budou následovat. Chceme poskytovat pomoc pomáhajícím.

Jsme vděčné všem, kteří přišli před námi a jejichž práce nám při psaní této knihy velmi pomohla. Průkopnická práce Laurie Pearlmanové, Karen Saakvitneové, Charlese Figleyho, Sharon Begleyové, Elizabeth Carllové, Rhawna Josepha, Kathy Weingartenové, Pauly MacIanové a Johna Wilsona nám poskytla pevné základy pro výzkum tohoto tématu. Určitě jsme na někoho důležitého zapomněly. Pokud se tak stalo a někde v této knize jsme neuvedly či necitovaly tato důležitá díla, je to otázka opomenutí a nepozornosti. Omlouváme se a prosíme o prominutí.

Děkujeme všem, kteří do této knihy přispěli svými příběhy. Na jejich ochranu a pro bezpečí klientů jsme změnily jména, místa a obsah.

Především však děkujeme svým rodinám a přátelům, kteří s námi prodělávali účinky předaného traumatu a podporovali nás v naší terapeutické práci i při psaní tohoto rukopisu. Bez vašeho pochopení, trpělivosti, soucítění a lásky bychom se neobešly.

Ellie a Vicki

Úvod

Podle našeho hrubého odhadu je na světě přes sto milionů pracovníků v pomáhajících profesích – těch, kteří jednají ve prospěch druhých za cenu osobního vypětí. To je spousta lidí. Náročná práce a obětavost může pomáhající osoby velmi vyčerpávat. Zvnějšku nedokážeme odhadnout, kolik opravdu stojí pomoc druhým. Možná právě proto se o tom tak málo píše. Popravdě řečeno, mnohé pomáhající osoby jejich práce velmi vyčerpává a existují jen malé možnosti zotavení.

Tato kniha je určena všem pracovníkům v pomáhajících profesích – odborníkům v oblasti duševního zdraví, právníkům, policistům, sociálním pracovníkům, duchovním, učitelům a mnoha dalším. Má vám pomoci rozpoznat a řešit předané trauma, zotavit se z něj a poté trvale dodržovat zdravý životní styl.

I když jste obdrželi dobrý odborný výcvik a nadále se pravidelně vzděláváte, obáváme se, že si neuvědomujete příznaky a symptomy spojené s předaným traumatem a že se vám v tomto ohledu nedostalo vzdělání. Možná máte vtíravé a neodbytné představy, trápí vás cynismus, špatná paměť, izolace, náladovost, iracionální strachy a obavy, nedostatek kuráže a energie, tělesné potíže a symptomy, ale nakonec se jimi nezabýváte nebo je připisujete jiným, osvědčenějším diagnózám. Kolikrát už se vás lidé ptali: „Jak to všechno dokážete každý den zvládat?“ Když se nad tím zamyslíte, nikoho opravdu vůbec nepřekvapuje, že každodenní a celodenní naslouchání traumatickým příběhům se podepisuje na vašem emočním, mentálním, tělesném a duchovním stavu.

I nám se často stávalo, že jsme po dlouhém týdnu, kdy jsme pomáhaly druhým, po návratu domů zjistily, že jsme emočně i fyziologicky negativně naladěné. Také jsme prožily bezesné noci, silnou úzkost, období depresí a nemocí. Vyslechly jsme si, jak si naše rodiny a přátelé stěžují, že jsme netrpělivé, odtažité a odcizené. I my jsme trpěly. Nestydíme se to přiznat. Proto jsme napsaly tuto knihu.

Znepokojuje nás, že většina etických kodexů se při zmínce o předaném traumatu nezabývá duševní pohodou pomáhajících odborníků. Jsme přesvědčeny (a doufáme, že s námi souhlasíte), že je vskutku nebezpečné nadále uctívat představu bezmezně oddaných, obětavých pracovníků, kteří nikdy nevěnují pozornost vlastním potřebám. Tento názor podporuje epidemii předaného traumatu, o níž nikdo nemluví. Jsme přesvědčeny, že mezi terapeuty je silně rozšířeno, ale téměř se o něm nemluví. Nepochybně mnoho z nás mlčky trpí.

Blaho pracovníků pomáhajících profesí je otázka, která stále více získává etický význam. Profesní komory a sdružení se zasazují o to, aby jejich členové o sebe pečovali. Péče o sebe znamená, že jedinec je odpovědný za problém, jestliže nastane. U pracovníků pomáhajících profesí se často setkáváme s velmi zahanbujícím přístupem ke stresovým reakcím, místo aby chápali stres jako přirozenou odezvu a příležitost k introspekci a zpětné vazbě. Jsme upřímně přesvědčeny, že náš přístup zachová a posílí jasný a dobrý úsudek pomáhajícího profesionála, a tudíž může nejlépe posloužit klientovi, pacientovi či jakékoli osobě, která potřebuje pomoc.

1. KAPITOLA /
Není kouře bez ohýnku

Určitě už jste slyšeli o pasivním kouření.1 Jaké představy ve vás tento výraz vyvolává? Dejme tomu, že se ocitnete v jedné místnosti se silným kuřákem. Vdechujete zakouřený vzduch. Při vdechování vám dráždí nos, ústa, plíce, krevní oběh. Páchne a ulpívá vám na kůži, ve vlasech a na oblečení. Po chvíli možná začnete sípat či kašlat a budete mít podrážděné oči. Potom se vám začne špatně dýchat. Delší expozice vytváří větší riziko závažného zhoršení celkového zdravotního stavu i možného poškození srdce a mozku. Dlouhodobé vdechování kouře může způsobit, že dostanete astma, rozedmu plic, chronickou obstrukční plicní nemoc, rakovinu či jiné závažné choroby. Nyní se zamyslíme, jestli je stejně nebezpečné také vstřebávání traumatu takto zprostředkovaně, „z druhé ruky“.

Pasivní, zprostředkované vstřebávání traumatu je stejně nebezpečné jako pasivní kouření. Osoba, která prožívá prvotní trauma, může být silně postižena syndromem zvaným posttraumatická stresová porucha (PTSP; post-traumatic stress disorder, PTSD). Prvotní trauma utrpěli ti, kdo přežili autohavárii, katastrofu či válku, nebo je opustil rodič či partner, byli znásilněni, oloupeni či napadeni. Tato událost se stala jim. Hrdinové přivolaní, aby pomáhali, naslouchali, pozorovali, zasahovali, radili a pečovali, jsou vystaveni témuž traumatu, ale zprostředkovaně, a časem jim hrozí riziko potíží, které označujeme jako syndrom zprostředkovaného šoku (second-hand shock syndrome).

Podle našeho názoru se jedná o tzv. spektrální poruchu, která zahrnuje širokou škálu tělesných, emočních, kognitivních a duchovních účinků způsobených nepřímým prožíváním traumatu, podobně jako v přítomnosti kuřáka vzniká pasivní kouření. Časem může vystavenému jedinci způsobit onemocnění. Účinky traumatu jsou nakažlivé a závažně zasahují tělo, mysl i ducha.

Epidemie?

Jsme přesvědčené, že s různými formami syndromu zprostředkovaného šoku se potýkají miliony lidí, profesionálů i laiků. Všichni jsme traumatu vystavováni každodenně, mnohokrát za den. Zprávy, rozhlasové debaty, bleskové informace po internetu nás neustále častují vydatnými dávkami traumatického obsahu a přitom si téměř neuvědomujeme, že jsme traumatizováni, a už vůbec nám nedochází, co traumatický obsah dělá s naším celkovým tělesným i duševním zdravotním stavem.

Při prvním nepřímém vystavení traumatu mozek začne vytvářet obraz aktivací zrcadlících neuronů ve zrakovém centru mozku. Událost vidíme, jako by se děla nám. Poté probíhá řada bio-fyziologických pochodů, které mají za následek vylučování chemických látek do krevního oběhu a do celého organismu. V konečném důsledku dochází k nadměrné produkci kortizolu, což přispívá ke vzniku mnoha závažných tělesných onemocnění.

Podle našeho názoru se lidé léčí se symptomy syndromu zprostředkovaného šoku, které mohou být zaměňovány s jinými nemocemi. Myslíme si, že syndrom zprostředkovaného šoku je zapotřebí rozpoznávat a léčit jako samostatné onemocnění. Na artritidu, rakovinu, srdeční nemoci, obezitu, úzkost a depresi se léčí lidé, s nimiž to začalo jít z kopce pravděpodobně v důsledku nějaké formy syndromu zprostředkovaného šoku. Jsme přesvědčeny, že by se tento syndrom měl stát uznávanou diagnózou a že kdyby lidé začali rozpoznávat dlouhodobé vměšování traumatického obsahu do svého života, jejich tělesný zdravotní stav by se zlepšil. Také by to ušetřilo miliardy dolarů nedostatečně fungujícímu americkému zdravotnictví.

Diagnóza

Chybí seriózní diagnóza syndromu zprostředkovaného šoku. Podle našeho názoru má tento syndrom tři rozměry: únavu ze soucítění, druhotný traumatický stres a předané trauma.

Syndrom zprostředkovaného šoku je spektrální porucha, která zahrnuje různé hladiny únavy ze soucítění, druhotného traumatického stresu a předaného traumatu. Ještě jsme ani nedospěly k hypotéze, jak vypracovat přesný vztah mezi těmito třemi poruchami, ale jsme přesvědčeny, že jsou vzájemně propojené a do určité míry se překrývají. Pro účely této knihy se zaměříme na téma předaného traumatu, neboť jsme přesvědčeny, že pracovníci pomáhajících profesí většinou trpí mlčky, protože předané trauma přichází pomalu, nenápadně a skrytě.

V minulosti byly výrazy únava ze soucítění (compassion fatigue) nebo vyhoření (burnout), druhotný traumatický stres (secondary traumatic stress) a předané trauma (vicarious trauma) používány synonymně, jako by všechny měly stejný význam. S tím nesouhlasíme. I když si myslíme, že se významně překrývají, podle našeho názoru mají vymezené rozdíly.

Únavu ze soucítění (vyhoření) lze definovat jako dlouhodobé vyčerpání a snížený zájem o vlastní práci. Obvykle zahrnuje postupné ubývání empatie v důsledku námahy způsobené poskytováním soucitu potřebným.

Syndrom zprostředkovaného šoku

Charles

Charles zhruba třicet let působil v poradně pro mládež a dospívající. Zřejmě vyslechl kde co, protože na jeho chování to bylo opravdu znát. Už ho totiž vůbec nic nepřekvapovalo ani neohromovalo. Někdy, když klient vyprávěl o nějaké znepokojivé události, Charles dokonce poznamenal: „Ale kdepak, to není vůbec nic nového. Už jsem to slyšel stokrát.“ Občas při klientově vyprávění „vypínal“ a párkrát se mu dokonce stalo, že usnul. Když se ho klient zeptal, jestli usnul, odvětil: „Samozřejmě že ne, jen jsem přemýšlel nad vaším problémem.“ V tomto okamžiku si Charles pomyslel, že by se svou zjevnou apatií, necitlivostí a lhostejností k práci měl něco dělat.

Druhotný traumatický stres můžeme definovat jako chování a emoce, které jsou přirozeným důsledkem vědomí traumatické zkušenosti druhých (Figley, 1995). Toto je příklad druhotného traumatického stresu:

Wendy

Wendy ve dvě hodiny ráno drsně probudil telefon. Volal jí Peter, vzlykal a nesmyslně blábolil. Když se Wendy trochu probrala, snažila se pochopit, co se jí Peter svým výlevem snaží sdělit: „Petře, zpomal. Nerozumím ti. Co se proboha stalo?“ Peter se pomalu ovládl a vyhrkl: „Sandra si právě sbalila věci a opustila mě. Řekla mi, že už skoro dva roky někoho má. Mám chuť se zabít.“

Wendy se na chvíli zamyslela, pak vyskočila z postele a běžela k sousedům. Potom po zbytek noci a nad ránem naslouchala, jak jí manžel její kamarádky vyjevuje nechutné podrobnosti ze svého nešťastného manželství. Wendy s Peterem strávila dlouhou noc. Plakala s ním, rozhněvala se na svou kamarádku, pochybovala o jejích rozhodnutích a celou dobu Petera litovala.

Ráno už byl Peter klidnější, nepomýšlel na to, že se zabije, a požádal o pomoc svého terapeuta. Potom zavolal právníkovi.

Wendy se vrátila domů naprosto vyčerpaná. Šokovalo ji, že jí kamarádka o svém poměru nic neřekla. Během rozvodového řízení Peter hledal u Wendy dost dlouho oporu. Wendy si všimla, že se v tomto období necítí ve své kůži, a zakrátko se začala potýkat s nespavostí a depresí. Stále více ji znepokojovalo nejen kamarádčino chování, ale i vlastní manželství. Nemohla by se taková zrada stát i jí? Je její manželství pevné? Co když se s manželem ocitli na stejné cestě do záhuby? Snažila se tyto znepokojivé emoce regulovat a nakonec je odložila kamsi do zákoutí své mysli.

Wendy byla první osobou, která Peterovi poskytla odezvu na traumatickou událost. Přátelé či sousedi někdy plní tuto důležitou úlohu a může je negativně zasáhnout. Wendy mohla automaticky uvolnit své emoce a nemusela ovládat svou odezvu na Peterovo primární trauma. Možnost automaticky a vášnivě projevit empatii jí pomohla, aby se s tímto traumatickým obsahem částečně vyrovnala. Právě automatické projevení empatie odlišuje druhotný traumatický stres od předaného traumatu.

Mimochodem, často slýcháme o těžkém údělu lidí, kteří jako první vyslechnou vyprávění s traumatickým obsahem. Tito „záchranáři“ jsou naši hrdinové, protože zachraňují ohrožené, trpící a potřebné a jsou nablízku, kdykoli je zapotřebí. Jsou to různí lidé, kteří zrovna nemusejí zapadat do našich stereotypních představ o záchranářích poskytujících první pomoc (tzv. first responders).

Kolikrát se ocitneme v krizi a rozhodneme se obrátit na přítele či přítelkyni nebo jinou blízkou osobu? Tento přítel je „záchranář“ jako Wendy. Představte si, že jste obdrželi soudní obsílku a chcete zavolat někomu jinému, než je váš právník. Tato osoba je záchranář, tzv. first responder, poskytovatel první pomoci. Podle našeho názoru může neodkladnou pomoc druhému poskytnout kdokoli. Všichni tito lidé jsou naši hrdinové. Někdy to bývá přítel, příslušník ozbrojených sil, pracovník poradny či duchovní. Jindy to může být právník, soudce, lékař, pracovník hospice, novinář, učitel, odhadce škod při plnění z pojištění, operátor nouzové linky. Kdokoli, kdo nám poskytne pomoc nebo dobrou radu, je náš hrdina. Komukoli, kdo naslouchá, když to někdo potřebuje, hrozí riziko syndromu zprostředkovaného šoku.

Předané trauma je samostatná kategorie, protože nejde jen o nutnost soucítění při naslouchání traumatickému obsahu příběhů druhých, ale též o zatěžování mozku ve snaze ovládat empatickou reakci naslouchajícího na traumatickou událost. Dále v této knize uvádíme příklady osob, které se potýkají s předaným traumatem. Uvedená tabulka ukazuje, že symptomy jednotlivých poruch jsou velmi podobné.

Jak vidíte, symptomy se mohou vzájemně velmi podobat. Mnohé z nich zrcadlí symptomy spojené s posttraumatickou stresovou poruchou. Zkusme si vyjasnit některé charakteristiky, které tyto tři stavy odlišují. Pokud máte při práci pocit, že méně soucítíte s druhými, a pokud jste silně apatičtí, možná máte únavu ze soucítění. Jestliže vás kromě toho sužují neodbytné myšlenky, zlé sny nebo deprese, úzkost, nespavost, opakované infekce či nevysvětlitelné choroby, možná jde o druhotný traumatický stres. Pokud kromě těchto charakteristik, symptomů či kritérií ve svém povolání nasloucháte a potřebujete ovládat svou empatickou odezvu, je možné, že máte předané trauma.

Internalizace (zvnitřnění) traumatu může způsobovat obezitu, poruchy imunity, rakovinu, hormonální nerovnováhu, trávicí potíže, depresi, úzkost a poškození mozku. Účinkům přetrvávajícího traumatu na lidský mozek a tělo lze přisuzovat širokou škálu chorob.

V této knize se budeme předaným traumatem zabývat podrobněji, protože jsme přesvědčeny, že naléhavě vyžaduje, aby se jím odborníci zabývali. Potřebujeme výzkum, empirickou práci a pomoc pracovníkům v pomáhajících profesích. Jsou to naši hrdinové a bez nich bychom se nemohli vyrovnávat s každodenními traumaty, která život přináší. Tito lidé vstřebávají trauma intenzivněji, protože pomáhání je jejich profesí.

Tuto knihu považujeme za bránu do říše lepších vědomostí o lidském zdraví a celkové duševní pohodě. A pokud jste pomáhající profesionál, pak nevnímáte trauma jen prostřednictvím televize, násilných filmů, videoher, rozhlasových debat, teroristických útoků, války či finančních krachů a strachu z útoků a přepadení, ale také po celé dny, den co den, nasloucháte příběhům s traumatickým obsahem, a přitom ovládáte svou empatickou odezvu. Tato kombinace může být vražedná.

Posttraumatická stresová porucha

Únava ze soucítění

Stresor: Prožitá událost mimo rozsah běžné lidské zkušenosti, která by téměř komukoli způsobila výrazné potíže

• Závažné ohrožení jedince

• Náhlá destrukce vlastního prostředí

Stresor: Prožívání opakovaných situací, kde jedinou povinností je péče

• Závažné ohrožení pro traumatizovanou osobu

• Náhlá destrukce prostředí traumatizované osoby

• Dlouhodobé, opakované vystavování situacím vyžadujícím naslouchání traumatizovaným lidem a soucítění s nimi

Opětovné prožívání traumatické události

• Vybavování vzpomínek na událost

• Sny o události

• Náhlé opětovné prožívání události

• Připomínky této události

Opětovné prožívání traumatické události

• Vybavování vzpomínek na událost/traumatizovanou osobu

• Sny o události nebo traumatizované osobě

• Náhlé opětovné prožívání události nebo traumatizované osoby

• Připomínky této události/osoby

Vyhýbání se připomínkám události/otupění vůči nim

• Snahy vyhýbat se myšlenkám a pocitům

• Snahy vyhýbat se činnostem či situacím

• Psychogenní amnézie

• Snížený zájem o činnosti

• Odpojení/odcizení od druhých

• Snížená schopnost afektu

• Pocit „zkrácené budoucnosti“ – bez očekávání a vyhlídek do budoucna

Vyhýbání se připomínkám události/otupění vůči nim

• Snahy vyhýbat se myšlenkám a pocitům

• Snahy vyhýbat se činnostem či situacím

• Psychogenní amnézie

• Snížený zájem o činnosti

• Odpojení/odcizení od druhých

• Snížená schopnost afektu

• Pocit „zkrácené budoucnosti“ – bez očekávání a vyhlídek do budoucna

Trvale vyburcovaný stav

• Nespavost

• Podrážděnost nebo výbuchy zlosti

• Potíže se soustředěním

• Zvýšená ostražitost

• Přehnané úlekové reakce

• Fyziologická reaktivita na vodítka k traumatu

Trvalé sebezáchovné otupění

• Nespavost

• Odvádění pozornosti

• Potíže se soustředěním

• Nezájem o práci

• Pocity děsu a hrůzy

Druhotný (zprostředkovaný) traumatický stres

Předané trauma

Stresor: Prožitá událost mimo rozsah běžné lidské zkušenosti, která by téměř komukoli způsobila výrazné psychické potíže

• Závažné ohrožení traumatizovaného jedince

• Náhlá destrukce okolí traumatizovaného jedince

Stresor: Prožitá událost mimo rozsah běžné lidské zkušenosti, která by téměř komukoli způsobila výrazné psychické potíže

• Závažné ohrožení traumatizovaného jedince

• Náhlá destrukce okolí traumatizovaného jedince

• Usilovná snaha opakovaně ovládat svou empatickou odezvu

Opětovné prožívání traumatické události

• Vybavování vzpomínek na událost/traumatizovanou osobu

• Sny o události/traumatizované osobě

• Náhlé opětovné prožívání události nebo traumatizované osoby

• Připomínky této události/traumatizované osoby

Opětovné prožívání traumatické události

• Vybavování vzpomínek na událost/traumatizovanou osobu

• Sny o události/traumatizované osobě

• Náhlé opětovné prožívání události nebo traumatizované osoby

• Připomínky této události/traumatizované osoby

Vyhýbání se připomínkám události/otupění vůči nim

• Snahy vyhýbat se myšlenkám a pocitům

• Snahy vyhýbat se činnostem či situacím

• Psychogenní amnézie

• Snížený zájem o činnosti

• Odpojení/odcizení od druhých

• Snížená schopnost afektu

• Pocit „zkrácené budoucnosti“ – bez očekávání a vyhlídek do budoucna

Vyhýbání se připomínkám události/otupění vůči nim

• Snahy vyhýbat se myšlenkám a pocitům

• Snahy vyhýbat se činnostem či situacím

• Psychogenní amnézie

• Snížený zájem o činnosti

• Odpojení/odcizení od druhých

• Snížená schopnost afektu

• Pocit „zkrácené budoucnosti“ – bez očekávání a vyhlídek do budoucna

Trvale vyburcovaný stav

• Nespavost

• Podrážděnost nebo výbuchy zlosti

• Potíže se soustředěním

• Zvýšená ostražitost kvůli traumatizované osobě

• Přehnané úlekové reakce

• Fyziologická reaktivita na vodítka k traumatu

Trvale vyburcovaný stav

• Nespavost

• Podrážděnost nebo výbuchy zlosti

• Potíže se soustředěním

• Zvýšená ostražitost kvůli traumatizované osobě

• Přehnané úlekové reakce

• Fyziologická reaktivita na vodítka k traumatu

Zdroj: Figley, 1995 (upraveno)

1 Pasivní, druhotné, nedobrovolné kouření, vystavení tabákovému kouři (second-hand smoke).

2. KAPITOLA /
Vážná situace

Anna, právní asistentka

Čtyřicetiletá Anna začala docházet na hypnoterapii a jako důvod léčby uvedla strach z létání, který se u ní objevil teprve nedávno. Už sedmnáct let pracovala jako asistentka v advokátní kanceláři a často musela létat do různých amerických států a shromažďovat informace pro písemné výpovědi. V poslední době se tato fobie tak zhoršila, že panickou ataku vyvolalo i pouhé pomyšlení, že si má koupit letenku. Její advokátní kancelář zastupovala žalobce v případech lékařského pochybení a v dalších soudních sporech při úmrtích zaviněných nedbalostí či protiprávním jednáním. Některé z těchto sporů se týkaly náhodných úmrtí při leteckých haváriích. Fobie z létání se u Anny objevila zhruba ve stejnou dobu, kdy shromažďovala důkazy pro soudní spor týkající se smrtelné nehody v malém soukromém letadle.

Anna při výkonu svého zaměstnání vyslechla mnoho traumatických příběhů a podrobně si prohlédla spoustu sugestivních, znepokojivých fotografií. Sepisovala sáhodlouhé návrhy a zprávy, plné realisticky vylíčených podrobností o smrti, závažných nemocech a zmrzačení. Svou úlohu ve firmě označila jako „představitelka empatie“. Vždy byla první osobou, které se klienti svěřovali se svými otřesnými příběhy. Anna naslouchala jejich vyprávění, jako by se tyto události děly jí. Sdílela s klienty jejich bolest a projevovala jim soucit. Rovněž svou práci dělala velmi dobře a dařilo se jí pro klienty a firmu získávat obrovská odškodnění.

Po dalším dotazování vyšlo najevo, že tato vdaná matka dvou dětí trpí i depresí, podrážděností, citovou otupělostí a nespavostí. Řekla o sobě, že se chová „jako robot“ – každý den chodí do práce, a když se vrátí domů, sedne si k televizi a dívá se na Kriminálku Las Vegas. Izolovala se od okolního světa a s rodinou téměř nekomunikuje. Uvedla, že nemá pochopení pro každodenní starosti svých dospívajících dětí a často na ně reaguje zlostně a netrpělivě. Drobné potíže v ní vyvolávaly silnou úzkost a začínala být přehnaně ostražitá, aby se nezranila. Běžné činnosti, jako je řízení auta, plavání či nakupování, v ní vyvolávaly strach. Anna s pláčem mumlala, že její život zcela postrádá štěstí a smysl a že svět je příšerné místo. Musela se vyrovnat s mnohem větším problémem, než je fobie z létání, s předaným traumatem.

Co je předané trauma (vicarious trauma; též nepřímé, zprostředkované trauma)? Technická definice zní: trvalá proměna vnitřního prožívání pomáhající osoby v důsledku empatické účasti na traumatickém materiálu klienta (Pearlman, Saakvitne, Figley, 1995). Jednodušeji řečeno, předané trauma je soubor kognitivních, emočních, tělesných a duchovních výkyvů v důsledku pomáhání klientům s traumatem. Pomáhající se při každé interakci s klientem vystavuje riziku. My všichni jsme téměř každý den zprostředkovanými svědky traumatu. Stačí se jen dívat na televizi nebo číst či poslouchat zprávy. Traumatická reakce jakéhokoli jedince je výsledkem řady biologických i psychologických procesů. Rovněž je důležité mít na paměti, že jakákoli reakce na trauma je zcela individuální. Některé referenční rámce kultury, historie a dětství mohou způsobovat, že na stejnou událost bude mít jeden člověk traumatickou reakci, ale jiného tak silně nezasáhne (International Trauma Consultants, 2006).

Předané trauma je víc než zprostředkovaný traumatický stres (sekundární, druhotný traumatický stres; secondary traumatic stress), což je nepřímé vystavení osoby traumatu na základě popisu či vyprávění přímého účastníka traumatické události. Předané trauma je součástí syndromu, který může prožívat kdokoli, kdo pracuje v pomáhající profesi. Je pro ně příznačný soubor nepříjemných symptomů vyvolaných využíváním ovládané (kontrolované) empatie (controlled empathy) při naslouchání či přihlížení traumatickému narativnímu obsahu (Wilson, Thomas, 2004).

Ovládaná empatie je sama o sobě velmi čilá neurologická aktivita. Když pomáhající profesionál poslouchá šokující, smutné či hrozivé příběhy druhých, může to vypadat, že klidně sedí a naslouchá. Avšak to, co se děje v jeho mozku, rozhodně klidné není. Nejenže vnímá děsivý příběh, ale také musí na jeho obsah podávat omezenou odezvu, přizpůsobenou tak, aby byla trpící osobě prospěšná. Pokud pracujete v pomáhající profesi nebo někoho takového znáte, je užitečné pochopit ovládanou empatii z neurovědeckého hlediska. Je důležité mít na paměti, že se liší od automatické empatie: každá z nich využívá jiné mozkové obvody (International Trauma Consultants, 2006). Jelikož kontrolovaná empatie je vlastně přerušovaná automatická empatie, znamená mnohem větší zátěž pro tělo, emoce i spiritualitu.

Co je tedy automatická empatie? Neurologická aktivita automatické empatie zapojuje specifický systém neuronů zvaných zrcadlící či zrcadlové neurony (mirror neurons). Tento proces vytváří neurologickou smyčku, která má počátek v zrcadlících neuronech v prefrontální korové oblasti a prochází různými částmi mozku. Tato neurologická smyčka v naslouchajícím vyvolává intenzivní tělesný pocit, jako by danou událost skutečně prožíval. Neurony vytvářejí určité mozkové obvody, které jsou v základu empatického podnětu a v konečném důsledku naslouchajícímu pomáhají zaujmout hledisko druhého člověka. Tyto obvody vytvářejí podmínky pro lidskou představivost: je to činnost pravé mozkové hemisféry a pomáhající osoba si událost představuje, jako by se děla jí (Wilson, Thomas, 2004).

Vědci zkoumali empatickou odezvu a v přední cingulární kůře objevili neurony, které reagují, když do pacienta někdo píchne jehlou. Nazývají se smyslové (senzorické) neurony (sensory neurons). Zajímavé je, že vědci rovněž zjistili, že některé tyto neurony vysílají stejně silné vzruchy, když pacient sleduje, jak píchají někoho jiného. Když vysílá vzruch tento typ smyslového neuronu, v těle probíhají změny, jako by bolest prožíval svědek. Nové metody zobrazování mozku vědcům umožnily prokázat, že schopnost empatie je nedílnou součástí mozku. Empatické neurony rozpouštějí bariéru mezi jedincem a druhými (Kramer, 2007).

Empatie, schopnost sdílet emoce druhého, se vytváří již v kojeneckém věku. Například novorozenci pláčou v odezvě na pláč jiného miminka (Kramer, 2007). V raném věku se učíme napodobovat – přiřazovat emoce výrazům a událostem. Tyto informace využíváme, abychom vzájemně předvídali své emoce a podle situace jednali soucitně nebo nepřímo.

Podle pozorování začíná vzorec mozkové zátěže spojený s kontrolovanou empatií aktivací zrakového centra. Při naslouchání děsivému příběhu si ho v duchu začneme představovat, jako by se skutečně zrovna děl. Mozek zápolí s tím, že někdo druhý je rozrušen. V tomto procesu, zvaném kontrolovaná empatie, musí pomáhající aktivovat všechny své vnitřní zdroje, aby zůstal klidný (International Trauma Consultants, 2006). Tato aktivita vyčerpává pravou mozkovou hemisféru, protože impulzy z aktivovaných zrcadlících neuronů se chtějí dostat ven, ale pomáhající je musí zadržovat, protože se potřebuje ovládat. Představte si, že prudce roztočíte káču a pak ji musíte okamžitě zastavit. Je to, jako byste šli proti síle přírody.

Dora, psychoterapeutka

Osmiletou holčičku přivedli na terapii prarodiče z matčiny strany. Už tři měsíce měla noční děsy. Otec byl před třemi lety uvězněn a matka zemřela. To byly jediné informace, které jsem obdržela, když jsem si telefonicky domlouvala schůzku. Zajímalo mě, jak se stalo, že rodiče toto dítě tak dramaticky opustili. Babička trvala na tom, že se se mnou nejprve sejde ona bez dítěte. Sdělila mi toto: Když byly holčičce čtyři roky, její rodiče se rozvedli. „Moje dcera byla krásná, modelka, a měla i krásné srdce. Můj zeť byl surovec, ale maskoval to. Nikdo nevěřil, že tak kultivovaný a všeobecně vážený člověk by mohl být tak zlý a surový. Moje dcera požádala o rozvod a na začátku tohoto procesu jsme si mysleli, že zeť bude spolupracovat. Ale v něm se jen hromadila zlost a byl odhodlaný malou Mayu matce sebrat. Moje dcera ohlásila všechny drobné případy domácího násilí na policii, ale žádný nebyl považován za dost závažný na to, aby policie začala jednat. Jednoho dne, když byla Maya ve škole, zeť vtrhl do kanceláře, kde moje dcera pracovala, polil ji benzinem a zapálil ji.“ V tomto okamžiku se babička rozplakala a já jsem musela potlačit dávivý reflex. Babička mi dále pověděla, že její dcera žila ještě šestatřicet hodin po tomto strašlivém incidentu. Z jednotky intenzivní péče se prý ozývaly hrůzostrašné výkřiky. Zemřela poté, co řekla policistům, že zločin spáchal její manžel. Pořád myslím jen na to, jak malá Maya zůstala bez maminky a že jejího otce nikdy nepropustí z vězení. Babička přišla o svou jedinou dceru. Chtěla, aby se Maye dostalo pomoci s intenzivním traumatem, které utrpěla. Tuto pomoc jí poskytuji, ale vybírá si bolestnou daň na mém vlastním zdraví.

Při automatické, nikoli ovládané empatii můžeme bez omezení uvolňovat napětí. Tento proces, který nazveme druhotný (sekundární) traumatický stres (secondary traumatic stress), nemá na mozek tak negativní fyziologický dopad. Při procesu automatické empatie spolupracují obě poloviny mozku, pravá i levá. Mozková aktivita osoby, která prožívá automatickou empatii, což je zdravý neurologický proces, se podobá roztočené káče, která se zpomaluje a potom se sama zastaví. Jakmile pravá i levá hemisféra opět dospěje ke klidné rovnováze či homeostáze, empatická osoba získá lepší schopnost odezvy na příběh a snadnější přístup k dynamice vyšší mysli, aby postiženému pomohla. Využití této spirituálně založené dynamiky je v traumatických situacích velmi důležité: jde například o odpuštění, naději, víru a odvahu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předané trauma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.