Skuteční
Peaky Blinders

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Carl Chinn

Skuteční Peaky Blinders – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Profesor Carl Chinn, MBE, Ph.D, historik sociálních dějin, spisovatel, přednášející a učitel. Je vnukem a synem ilegálních bookmakerů ze Sparkbrooku (dnes část jihovýchodního Birminghamu, pozn. redakce), sám jako bookmaker pracoval až do roku 1984. Rodinu jeho matky zase tvořili tovární dělníci z Astonu (taktéž součást Birminghamu, pozn. redakce). Chinnova díla jsou výrazně ovlivněna dělnickými kořeny rodiny a životem mezi birminghamskými řadovkami – a vynesla mu celonárodní popularitu. Je hluboce přesvědčen, že historie musí být demokratizována, protože k ní přispěl každý jednotlivec, a má tak k ní co říct. Skuteční Peaky Blinders je autorovou třiatřicátou knihou.

Skutečné gangy z Birminghamu ovládaly život obyvatel birminghamských postranních uliček po generace. Proto je tato kniha věnována právě tvrdě pracující a slušné většině dělnictva. Přestože byly jejich životy prosty okázalosti a pozlátka, jsou to oni, kdo si zaslouží náš obdiv.

Poděkování

Narodil jsem se v roce 1956. Když jsem vyrůstal, slýchal jsem – stejně jako ostatní obyvatelé Birminghamu mé generace i generací předešlých – historky o gangu zvaném peaky blinders. Poprvé jsem se o něm ale zmínil až v roce 1986 ve své disertační práci pojednávající o sousedství ulice Ladypool Road ve Sparkbrooku. V téže práci jsem také poprvé připomněl význam Charlese Haughtona Raftera, náčelníka birminghamské policie, který stojí za koncem peaky blinders. Onu práci jsem mohl napsat díky vzpomínkám svých prastrýců Billa Chinna, který se narodil v roce 1892, a Wala Chinna, narozeného v roce 1897. Byli jedni z prvních, s nimiž jsem coby mladý orální historik vedl odborný rozhovor.

V roce 1987 jsem započal výzkum pro svou druhou knihu, která se zabývala sociálními dějinami nelegálního sázení, což je téma významně spjaté s mým původem. Můj dědeček Richard Chinn začínal jako nelegální pouliční bookmaker v roce 1922, zatímco můj tatínek Alfred „Buck“ Chinn už v bookmakerském prostředí vyrůstal a pokračoval v této činnosti až do roku 1961, kdy dohlížel na přesun sázek do legálních sázkových kanceláří. Já jsem v této branži pracoval na částečný úvazek od svých třinácti let a později jsem provozoval rodinné sázkové kanceláře ve Sparkbrooku v letech 1978 až 1984, kdy jsme je definitivně prodali. Tatínek ale u sázek zůstal a stal se prezidentem birminghamské pobočky Sdružení na ochranu bookmakerů (Bookmakers’ Protection Association). Právě díky jeho kontaktům jsem měl možnost udělat rozhovor s několika staršími dostihovými bookmakery z Londýna. Byl mezi nimi i Simeon Solomon, který v bookmakerském světě používal jméno Sydney Lewis a jenž byl mladším bratrem skutečného Alfieho Solomona, této živoucí předlohy stejnojmenné postavy ze seriálu Peaky Blinders (Gangy z Birminghamu). Od Simeona Solomona a dalších, s nimiž jsem hovořil, jsem se poprvé dozvěděl o dostihové válce mezi Birminghamským a Sabiniho gangem, k níž došlo v roce 1921.

Jsem nesmírně vděčný všem lidem, kteří se mnou tenkrát sdíleli své příběhy, a také všem dalším, kteří je se mnou sdíleli posléze, protože to oni obohatili tuto knihu svými vzpomínkami. Stejně tak jsem vděčný těm, kteří mi dovolili použít fotografie ze soukromých sbírek. Patří k nim: Brian McDonald, který také velkoryse poskytl své jedinečné znalosti o londýnských ganzích; Juliet Banyardová a její bratr Justin Jones, pravnoučata skutečného Billyho Kimbera a jeho první manželky; Lesley a Robert Straightovi, pravnoučata Edwarda Tuckeyho, člena birminghamského gangu; Tommy Garnham, jehož otec vedl malý gang z Islingtonu, jenž pracoval pro Billyho Kimbera; a Mark Hanson, prasynovec Jessie Edenové, jež byla aktivistkou v rámci dělnického hnutí.

Za poskytnuté fotografie z jejich sbírek děkuji knihovně v Birminghamu, islingtonskému Centru místních dějin a Muzeu policie ve West Midlands, kde pro mě v archivech pátrali dobrovolníci z policejní stanice ve Sparkhillu. Toto muzeum z velké části vděčí za svou existenci neúnavné snaze Davida Crosse, jenž zde ještě donedávna působil. Byl to on, kdo mi ukázal velmi cennou muzejní sbírku fotografií vězňů. Ostatní fotografie pocházejí z archivu Birminghamské knihovny, který vznikl z mé soukromé sbírky.

Kniha takového typu a rozsahu by nemohla vzniknout bez podpory a odborných znalostí vysoce talentovaného týmu, ve skutečnosti dvou týmů. Z nakladatelství History West Midlands děkuji: doktorce Jenni Butterworthové za podnětné textové úpravy; Johnovi a Averil Maskewovým za úpravu fotografií; Peterovi Bounousovi za získání povolení k použití různých fotografií. Rád bych vzdal mimořádný hold Miku Gibbsovi, řediteli nakladatelství History West Midlands, za jeho nadšení a oddanost dějinám Birminghamu a Black Country a za to, že věří tomu, co dělám. Druhý tým pochází z nakladatelství Bonnier Books UK a za jeho přínos, nadšení a podporu jsem vděčný obzvlášť: Kelly Ellisové, ředitelce nakladatelství populárně naučné literatury pro dospělé; Ellie Carrové, asistentce šéfredaktora; a Liz Marvinové, odborné redaktorce. Díky patří také všem z ostatních oddělení nakladatelství Bonnier Books UK, kteří do knihy přispěli.

A nakonec bych chtěl poděkovat své velké rodině ze Sparkbrooku, Astonu a Highgate za všechny ty příběhy, které mi vyprávěli a které mě přivedly k tomu, abych se stal historikem sociálních dějin, a své ženě Kay, která pochází z Dublinu, za její pochopení pro mou vášeň pro historii Birminghamu a městské dělnické třídy, za její postřehy k vyrůstání ve Finglas West a konečně i za její neochvějnou podporu.

Úvod

Hned od první scény si seriál Peaky Blinders – Gangy z Birminghamu,* který stanice BBC 2 premiérově uvedla v roce 2013, získal ohromené diváky. Tommy Shelby přijíždí na koni do města jako nějaký obávaný psanec z Divokého západu, vyděšené ženy před ním prchají, děti na něj nenápadně zírají ze svých úkrytů a to jediné, co je slyšet, je klapot kopyt jeho plnokrevníka. Až když je ulice prázdná, jezdec zastaví. Není to ale pistolník a scéna nepochází z Divokého západu: jedná se o velmi vlivného muže zapadlých uliček industriálního Birminghamu a děj se odehrává v roce 1919. Má na sobě typický elegantní trojdílný oblek a košili s tuhým límcem bez kravaty. Působí dominantně, a přesto tajemně. Tento pocit umocňuje newsboyka (čepice bekovka), která mu zastiňuje oči.

* S ohledem na lepší srozumitelnost textu budeme dále upřednostňovat původní název seriálu, nikoliv český překlad (pozn. redakce).

Po krátkém setkání se dvěma uctivými Číňany, mužem a ženou, Shelby pomalu odjíždí za zvuku ústřední melodie písně „Red Right Hand“ Nicka Cavea a kapely the Bad Seeds. Řinčení, bušení, strašlivá, skoro až hrozivá atmosféra a hypnotický bluesový rytmus, to vše podtrženo zlověstným textem, který vypadá, jako by byl napsaný přímo pro Toma Shelbyho: „Je to člověk, je to duch, je to bůh, je to guru.“[1] A jak projíždí ponurými ulicemi města, všude kolem je pára, z továrních komínů stoupá kouř a už tak temnou atmosféru umocňují plameny šlehající ze slévárny. Zranění váleční veteráni žebrají, další muži popíjejí a sází se, jestli padne panna, nebo orel, a dva policejní důstojníci v uniformě se uctivě dotknou své helmy, aby pozdravili „pana Shelbyho“, jenž pokračuje ulicí, která připomíná noru mezi pochmurnými továrnami.[2]

1 Nick Cave and the Bad Seeds. Autoři písně: Mick Harvey, Nick Cave a Thomas Wydler. Z alba: Let Love In, producent: Tony Cohen (Mute Records, 1994).

2 Peaky Blinders, řada 1, epizoda 1 (BBC2, 2013).

Úchvatná úvodní scéna nasadí laťku vysoko. Tato gangsterka je natočená úžasně a s filmařským citem. Skvělý koncept jednotlivých scén, zručná režie, vytříbená produkce, zpomalené záběry rvaček, a to vše ještě vylepšují přesvědčivé výkony slavných herců. Příběh Stevena Knighta, který je taky jedním z Brummies (hovorový termín pro obyvatele Birminghamu, pozn. redakce), je však především strhující. Vypráví o obávaném a nebezpečném gangu zvaném Peaky Blinders, který vládne čtvrti Small Heath v Birminghamu bezprostředně po první světové válce. Jméno gangu, budící strach, vzniklo na základě toho, že jeho členové si přišívali na kšilty čepic jednorázové žiletky. Při rvačce pak čepici strhli, zaútočili na oči protivníka a oslepili jej.

Na nelegálních sázkách, jejichž ústředím je hospoda Garrison, vydělávají Peaky Blinders většinu svých peněz. Členové gangu se pohybují kolem rodiny Shelbyových, vedené druhorozeným bratrem Tommym, která všem nahání hrůzu. Tommy je násilnický a hrozivý, pronásledují ho traumata z první světové války – o to je nebezpečnější, nebojí se totiž zemřít. Přesto Shelby není žádný ignorantský rváč. Je chytrý, vynalézavý a jeho motivací není jen touha zbohatnout, ale také naprostá oddanost vlastní rodině a přání dostat ji pryč z uliček a zajistit jí legitimitu. Cesta k tomu je ale klikatá a rychle se vyvíjející drama nám v několika řadách ukazuje, jak Shelbyho Peaky Blinders válčí s dalšími gangstery, jako jsou londýnští Billy Kimber, Darby Sabini a Alfie Solomons; zaplétají se jak s IRA, tak s ruskými aristokraty; střetávají se s policejním náčelníkem Campbellem, který byl povolán ze Severního Irska, aby je zastavil; ale taky nás seznamuje s tím, jak se členové gangu stali vlastníky továren a čelili protestům velmi inteligentní Jessie Edenové, jež byla vůdčí osobností dělnického hnutí, a také přežili mstivou misi newyorského mafiána Lucyho Changretty.

Od začátku měl seriál Peaky Blinders ve Spojeném království velký ohlas. Popularita seriálu a všeho s ním spojeného během dalších řad jen rostla, a tak vznikla i nová móda, drinky, bary a prohlídky v duchu Peaky Blinders. Stala se z něj mezinárodní senzace a seriál i jeho hlavní hvězdy se můžou pyšnit zástupy fanoušků a řadou ocenění, včetně ceny BAFTA za nejlepší seriál v kategorii drama v letech 2015 a 2018. To vše doplnila chvála mnoha kritiků – někteří seriál dokonce přirovnávají k americkému počinu Boardwalk Empire (Impérium: Mafie v Atlantic City) a nazývají ho „Brummie Boardwalk“, protože stejně jako Boardwalk Empire je Peaky Blinders výrazně vizuálně stylizovaný a odkazuje na historické osobnosti z dvacátých let minulého století.[3]

3 Lanre Bakare & Gwilym Mumford, Peaky Blinders: Brummie Boardwalk or shopsoiled Sopranos?, The Guardian, 29. září 2014. Dostupné na: https://www.theguardian.com/tv-andradio/2014/sep/29/peaky-blinderscillian-murphy; Alex Fletcher, Peaky Blinders’ review: Did the British „Boardwalk Empire“ cut it?, Digital Spy, 12. září 2013. Dostupné na: http://www. digitalspy.com/tv/news/a514949/peaky-blinders-review-did-thebritish-boardwalk-empire-cut-it/.

Zpracování seriálu zvedlo vlnu zájmu o skutečné osoby, události a místa. Ty díky Peaky Blinders povstaly ze zapomnění minulosti. Vždyť kdysi žili skuteční Billy Kimber, Darby Sabini nebo Alfie Solomomn a v roce 1921 opravdu probíhala válka gangů, jejíž součástí tito tři byli. V Birminghamu skutečně žila italská rodina Changrettových. Reálnou postavou byla také Jessie Edenová, která byla aktivistkou dělnického hnutí. Ve dvacátých letech 20. století působili v chudších čtvrtích Birminghamu nelegální bookmakeři a opravdu sem povolali ze Severního Irska policejního náčelníka. A samozřejmě i peaky blinders existovali. Dařilo se jim ale už před první světovou válkou, nikoliv až po ní. V té době navíc bylo v Birminghamu gangů hned několik, ne pouze jeden. A konečně nebyli tito peaky blinders ani fascinující, ani mocní. Byli to pouliční rváči. I když někteří byli drobní zločinci, většina měla práci a nikdo z nich nebyl v gangu proto, aby si vydělával na živobytí velkolepou kriminální činností.

Birmingham byl v dobách, kdy byl prohlášen „nejlépe spravovaným městem na světě“, jak ho v roce 1890 vychválil americký novinář Julian Ralph, také notoricky známý kvůli pouličním gangům a zatracovaný jako jedno z nejnásilnějších míst v Británii.[4] Za pozlátkem úřadu, který někteří lidé obdivovali pro městský socialismus a aktivismus, byly pouliční gangy, vrhající na životy mnoha tisíců pracujících a slušných občanů chudších čtvrtí špatné světlo.

4 Julian Ralph, The best-governed city in the world, Harper’s Magazine (červen 1890); pro srovnání např.: Street Ruffianism in Birmingham, Portsmouth Evening News (21. září 1883).

Tyto gangy se neobjevily jen tak, zničehonic. Vznikaly od konce padesátých let 19. století, když birminghamská policie na nátlak střední třídy zakročila proti mladistvým, kteří na ulicích v chudších čtvrtích provozovali drsné sportovní aktivity a hazardní hry. Proti této policejní akci se vzbouřili místní výtržníci, kteří se spojili a tvořili gangy, od roku 1872 nazývané gangy sloggerů. Tyto skupiny následně neútočily jen na policii: bily se mezi sebou a také krutě napadaly kohokoliv, kdo jim přišel do cesty, ať už to byl muž, nebo žena, mladší, nebo starší. Podobné gangy se objevily i v Manchesteru, Salfordu, Liverpoolu a Londýně – a přestože násilníci byli vlastně všude, jen v těchto městech a v Birminghamu se pouliční gangy utrhly ze řetězu.

Od roku 1890 se birminghamským sloggerům začalo říkat také peaky blinders. Toto označení brzy patřilo brutálním násilníkům bez ohledu na to, zda patřili ke gangu, nebo ne. Podle pověstí, které kolují Birminghamem, vzniklo pojmenování na základě informací, že si jejich členové zašívali jednorázové žiletky do kšiltů svých bekovek, přičemž při rvačce měly žiletky v kšiltu pořezat protivníkovo čelo, ten začal krvácet a krev stékající do očí ho dočasně oslepila. Kvůli jménu, které vyvolávalo strach, získali peaky blinders rychle špatnou pověst jak v Birminghamu, tak i po celé Británii. V Birminghamu samotném ještě stále žijí rodiny, jejichž kořeny sahají až ke členům gangu. Patří k nim i má rodina, protože můj pradědeček Edward Derrick byl členem peaky blinders a patřil už ke třetí generaci zločinců. Jeho dědeček z otcovy strany byl notorický delikvent, který byl jednou za krádež odsouzen k vyhnanství; jeho babička byla také odsouzenou zlodějkou.[5] Co se týče Derrickova otce, ten dostal pokutu za napadení policejního důstojníka, k čemuž došlo poté, co po hádce se svou ženou vrazil obrovskou silou pohrabáč do zdi.[6]

5 Black Country Memories: Black Country Irish, Express and Star (14., 21. a 28. května 2009).

6 The Perils of the Police, Birmingham Mail (dále jen: BM; 12. června 1871).

Derrickův starší bratr John byl také násilník, sám vedl gang sloggerů. V únoru 1891, to mu bylo 20 let, byl John Derrick obviněn z napadení policejního konstábla, který držel ve vazbě v Thomas Street (později Highgate Road) ve Sparkbrooku vězně. K incidentu došlo, když byl John ve skupině s ostatními výtržníky a hodil po policistovi cihlou. Při soudním procesu bylo konstatováno, že se účastnil téměř každé výtržnosti, která se ve čtvrti udála. Šel na šest týdnů do vězení s nucenými pracemi.[7]

7 Balsall Heath Police Court, BM (13. února 1891).

Tehdy bylo mému pradědovi Edwardu Derrickovi 11 let a chodil na průmyslovou školu v Penn Street. Tam umísťovali chlapce do čtrnácti let, kteří technicky vzato spáchali nějaký zločin, např. žebrali na ulici, nebo s nimiž si rodiče nevěděli rady. Doufali, že tímto způsobem dítě vyrůstající ve špatných podmínkách z onoho prostředí nějak zachrání.[8] V případě mého pradědečka se tyto naděje rozplynuly. Ačkoliv neexistuje důkaz, že patřil tak jako jeho bratr ke gangu sloggerů, byl to rváčský zlodějíček stejně jako ostatní členové peaky blinders.

8 Penn Street Industrial School, Birmingham, Warwickshire, http://www.childrenshomes.org.uk/BirminghamPennStreetIS/.

V roce 1893 byl odsouzen za potulku a v říjnu roku 1894 strávil ve vězení sedm dní za to, že ukradl pět bochníků chleba. O pár týdnů později, to mu bylo 16 let, byl odsouzen za vloupání ke čtyřem měsícům ve věznici s nucenými pracemi. V roce 1897 ukradl kolo, za což šel do vězení na pět měsíců a na dva roky mu byl stanoven dohled. Chvíli po propuštění byl odsouzen za používání obscénního jazyka a brzy potom, v říjnu roku 1898, byl uvězněn na dvanáct měsíců za vloupání do účtárny. Údajně byl 161 centimetrů vysoký, měl modrou značku na vnitřní straně předloktí a také na zápěstí jedné ruky, resp. vytetovanou mořskou pannu na druhém předloktí.

V roce 1899 už coby sériový delikvent Derrick napadl policejního konstábla – útoky na policejní konstábly byly pro členy peaky blinders typické. O rok později byl zatčen za opilství a v říjnu roku 1901 ho, ač pod přezdívkou Frederick Pitt, poslali na tři roky do vězení za ublížení na zdraví. Nakonec byl v říjnu roku 1906 odsouzen ke dvěma měsícům nucených prací za krádež vozíku používaného pouličními prodejci k přepravě zboží, který vypadá jako košík na třech kolech.[9] Můj prastrýc Bill Chinn vzpomínal, že když mu bylo 14 let, viděl Derricka a jeho bratra Freda, jak s tím ukradeným vozíkem „čmajzli bůček z Payneova řeznictví v ulici Ladypool Road, na rohu s Colville Road“. Vysvětloval, že „jsem tam byl a zrovna prodával birminghamské noviny (Birmingham) Mails, když jsem uviděl Freda Derricka, jak vzal dlouhou tyč, kterou používali k zavěšení a vystavení bůčku před obchodem. Sebral s ní jeden kus bůčku, hodil ho na vozík a pokračovali dál po ulici Colville Road.“[10] Derrick pak vozík prodal za osm šilinků (40 pencí). Právě takovou částku potřeboval, protože v jeho domě právě byli exekutoři. Peníze ale k vyplacení nepoužil, jak sám u soudu přiznal, „utratil je za pivo“.[11]

9 Edward Derrick, Calendar of Prisoners, General Quarter Sessions of the Peace, QS/B/20/65 (29. října 1906).

10 Rozhovor s Williamem Chinnem, Birmingham Lives Archive (dále jen: BLA; 1979).

11 For the Sake of Beer, BM (30. června 1906).

O rok později si Derrick vzal mou prababičku Adu Weldonovou v kostele Christ Church ve Sparkbrooku. Vydával se za zedníka, ačkoliv předtím tvrdil, že je krejčí, a později o sobě zase říkal, že je obchodník se železným šrotem nebo vetešník. Manželství ho k lepšímu nezměnilo. Když jsem na začátku osmdesátých let sháněl podklady ke své disertační práci, mluvil jsem s Lil Neadovou, rozenou Prestonovou, jejíž rodina žila v domě v ulici Studley Street ve Sparkbrooku – dům měl společnou zahradu se sousedním domem, v němž bydleli Derrickovi s dcerou Maisy, mojí babičkou. Lil vzpomínala, že Derrick byl hrubý a surový tyran, který často v opilosti zdemoloval celý dům, a čas od času se před jeho opileckým běsněním musely žena a dítě schovat v místním pivovaru (prádelně) nebo u Liliny babičky Carey. Ta byla známá jako „stará matička Carey“ a všichni ve Studley Street ji měli rádi. Navíc měla několik silných synů – takže k ní domů by Derrick svou týranou ženu nepronásledoval.[12]

12 Carl Chinn, The Real Peaky Blinders (Studley, 2015), s. 16.

V naší rodině taky kolovala historka o tom, že se moje prababička chtěla dát rozvést poté, co ji Derrick opustil. Vždy jsem o tom pochyboval, protože podle mě bylo pro člověka z dělnické třídy podobné řešení velmi drahé – jednoduše si nemohli dovolit vysoké náklady spojené s rozvodem. Mýlil jsem se. Po dlouhých letech utrpení a krutosti se jako „nemajetná osoba“ s Derrickem v roce 1922 skutečně rozvedla, a to na základě usnesení Nejvyššího soudu. Dokumenty z rozvodového řízení potvrzují, že od léta roku 1913 nebyl Derrick schopný zajistit své manželce a dítěti jídlo ani oblečení. Přežívali jen z peněz, které si ona vydělala u mosazníka prací u lisu. V dubnu 1915 dokonce Derrick násilně napadl svou ženu v jejím domě č. p. 25 v ulici Studley Street a vyhrožoval, že ji zabije.

O šest měsíců později ji fyzicky napadl pěstí a způsobil jí ublížení na zdraví. Bylo zdůrazněno, že se často oddával pití alkoholu, mluvil s ní hrubě a používal obscénní jazyk a že také opakovaně ničil nábytek a zdevastoval dva domy. Naštěstí svou ženu a dceru v lednu roku 1916 opustil a odstěhoval se do Coventry.[13]

13 TNA, Divorce Court File: 4333. Appellant: Ada Derrick. Respondent: Edward Derrick. Typ dokumentu: Manželčina žádost o rozvod, J 77/1744/4333 (1921).

Derrick se dožil pětaosmdesáti let a zemřel v roce 1964 ve městě Nuneaton. Co se týče jeho ženy Ady, měla údajně prohlásit, že Derricka opustila kvůli někomu lepšímu.[14] Bohužel zemřela již v roce 1925 ve věku devětatřiceti let na rakovinu žaludku.

14 Woman’s Divorce, Birmingham Daily Gazette (dále jen: BDG; 25. dubna 1923).

O Derrikových jsem slyšel, když jsem vyrůstal, ale věděl jsem toho o nich až do dospělosti jen málo. Zanechali však ve mně stopu. Můj dědeček z otcovy strany Richard Chinn byl vysoký, měl světlou pleť a modré oči. Já jsem malý, mám tmavé vlasy, hnědé oči a nažloutlou pleť. A takový byl i můj pradědeček z matčiny strany Edward Derrick, můj předek, který patřil k peaky blinders, muž, k němuž necítím nic než opovržení. Byl to typický člen peaky blinders – bil manželku, byl to zloděj, budižkničemu a rváč násilnické povahy. Na rozdíl od seriálových postav nenosili skuteční peaky blinders elegantní oblečení, neměli šarm ani smysl pro čest a neměli respekt birminghamské dělnické třídy, které se ohromně ulevilo, když nadvláda peaky blinders skončila.

Na jejich zániku po roce 1914 má velký podíl rázný přístup policie v čele s birminghamským vrchním konstáblem Charlesem Haughtonem Rafterem, jemuž se připisují zásluhy o nastolení pořádku v problémových čtvrtích.[15] Přestože se skutečné peaky blinders podařilo takto potlačit, někteří z nich utvořili mocný a nelítostný Birminghamský gang, který vedl skutečný Billy Kimber. V roce 1921 se ocitli v krvavé válce s aliancí londýnských gangů v čele se skutečným Darbym Sabinim (jejím členem byl také Alfie Solomon). Válčilo se hlavně o kontrolu nad vybíráním výpalného a kapsářstvím na dostihových závodištích jižní Anglie. Ale žádný ze střetů se neodehrál v Midlands nebo v Birminghamu – ty už se tou dobou zbavily pověsti měst plných násilí.

15 Cleaned Up Black Spots, BDG (24. srpna 1935).

Co se týče zbylých členů peaky blinders, někteří šli bojovat za svou vlast do první světové války. Konflikt je změnil a po návratu se z nich stali ctihodní občané. Po smrti posledních členů se peaky blinders stali součástí místního folklóru. Někteří starší lidé používali peaky blinders ke strašení děti, stejně jako bubáky, zatímco jiní občané vyprávěli o hrůzostrašných členech peaky blinders, kteří si zašívali jednorázové žiletky do čepic. Říkalo se, že při bitce pořezali čepicí protivníkovo čelo a toho pak oslepila krev, která mu po čele stékala do očí. To měl být klíč k vítězství.

Pomalu se však i tento příběh začal vytrácet s tím, jak začaly odcházet i děti a vnuci těch, kteří peaky blinders ještě znali. Ovšem jen do okamžiku, kdy příběh ožil v poutavém seriálu Peaky Blinders, určeném už současnému a širšímu publiku. Televizní vykreslení gangu se ale poněkud liší od reality, protože jeho skuteční členové byli vulgární, neatraktivní a nehodní úcty. Na druhou stranu platí, že tito trestuhodní darebáci sehráli v pozdně viktoriánské a eduardovské éře Birminghamu významnou roli. Ačkoliv jsou peaky blinders a sloggeři ve výkladech dějin města většinou ignorováni nebo se o nich objevuje jen nepatrná zmínka, ve skutečnosti ovlivnili – byť negativně – životy mnoha občanů několika generací, čímž poskvrnili pověst Birminghamu. Jejich činy jsou nerozlučně spjaty s městem a s jeho historií stejně jako činy předních politiků a významných továrníků.

Toto je skutečný příběh Peaky Blinders.

Kapitola I.

Éra před peaky blinders: gangy sloggerů

Poprvé se ponurá a děsivá atmosféra Birminghamu roku 1919 objevila na televizních obrazovkách 12. září 2013 – týž den web BBC News dopředu avizoval první díl seriálu Peaky Blinders. Pod titulkem „Skuteční birminghamští Peaky Blinders“ publikoval článek, podle něhož seriál světu představí „zatuchlé chudinské čtvrtě, v nichž vládly gangy několika stovek nezletilých, kteří byli vyzbrojeni noži, žiletkami a kladivy. Celé město bylo v sevření krve a strachu, protože se pod taktovkou mladých členů gangů staly vraždy běžným jevem a loupeže, krádeže a výtržnosti byly na denním pořádku“. Policie dělala vše, co bylo v jejích silách, aby tuto noční můru dostala pod kontrolu, ale gangy byly v obrovské převaze. Podle zmíněného článku vypuklo skutečné násilí gangů v sedmdesátých letech 19. století, když stovky mladíků bojovaly „v hromadných rvačkách někdy až na smrt, přičemž tyto střety trvaly několik hodin“, jen aby „získaly nadvládu“ ve čtvrtích, jako byly Small Heath a Cheapside. K nejvýznamnějším a nejkrutějším z těchto ranných gangů patřili sloggeři a Gang sloggerů z Cheapside, skupiny, které třicet let ovládaly místní čtvrtě pomocí výpalného a násilí. Vzniklo mnoho konkurenčních gangů, ale říká se, že tím nejstrašnějším, který měl nad městem před sto lety moc, byl gang zvaný Peaky Blinders. Jeho členové byli vědomě elegantní a stejně tak násilní a ona hrůzostrašná přezdívka „vznikla na základě toho, že si pečlivě přišívali jednorázové žiletky na kšilty svých čepic, které pak mohli použít k oslepení svých obětí“.[16]

16 Michael Bradley, Birmingham’s real Peaky Blinders, BBC News, West Midlands (12. září 2013, http://www.bbc.co.uk/news/uk-englandbirmingham-24047750).

Realita byla úplně jiná. V roce 1919 totiž Birminghamem nezmítala žádná válka gangů. Vraždění nebylo běžné. Nedocházelo ani k výtržnostem. A konečně neexistoval gang, jemuž by se říkalo Peaky Blinders. V té době se za nejlepší měřítko násilnictví považovaly útoky na policisty, které se začaly znovu objevovat. V daném roce padlo za tento přestupek 134 rozsudků, přičemž poměr policistů činil 1 341 mužů zákona na 900 000 obyvatel města. Jen pro srovnání: v roce 1899 padlo 557 podobných rozsudků a policistů tehdy bylo 685 na něco málo přes 500 000 obyvatel.[17] Pokles byl mimořádný. V podstatě došlo k tak velkému úbytku násilných trestných činů, že se jimi ve výroční zprávě z roku 1919 nezabýval ani vrchní konstábl birminghamské policie. Na druhou stranu tehdy ale poznamenal, že došlo k nárůstu pouličních sázek, sebevražd a dopravních nehod, ovšem také k výraznému poklesu trestných činů mezi nezletilým, zejména v tzv. seriózních třídách.[18]

17 Charles Anthony Vince, History of the Corporation, vol. III (Birmingham, 1903), s. 23, 226, 228–229; Joseph Trevor Jones, History of the Corporation of Birmingham, vol. V (1915–1935), part II (Birmingham, 1940), s. 354 a 373. Znatelný nárůst počtu obyvatel je dán rozšířením Birminghamu v roce 1911 o místní úřady Aston, Erdington, Handsworth, Kings Norton a Yardley a jejich různé okresy.

18Year’s Crime in Birmingham, BDG (1. září 1920).

Ve zprávě už se ale neobjevilo, že mezi lety 1918 a 1920 došlo celkem k 18 trestným činům vraždy nebo zabití. To je v průměru šest za rok. A i když byly v roce 1919 rozháněny nepokoje v Glasgow a Birkenhead, a nepokoje se objevovaly také v Midlands, Coventry, Bilstonu, Wolverhamptonu a jinde, v Birminghamu se nedělo nic,[19] a to navzdory faktu, že se Británie krátce po válce potýkala s výtržnostmi, jež souvisely s rozzuřenými vojáky, šířícími se stávkami, sektářstvím v Severním Irsku a s rasistickými útoky v Cardiffu, Hullu a jiných přístavech.[20]

19 Jones, History of the Corporation of Birmingham, vol. V, part II (Birmingham, 1940), s. 371; Glasgow Disorder, The Scotsman (1. února 1919); Riot Act read in Birkenhead, Aberdeen Press and Journal (4. srpna 1919); Mob Law, Leicester Daily Post (23. července 1919); Serious Riots, Leeds Mercury (2. června 1919), s. 9.

20Mons Man Killed in Cardiff Riots, Globe (13. června 1919); The Racial Riots, Hartlepool Northern Daily Mail (12. června 1919).

Birmingham opravdu zažil konflikty, výtržnosti a vraždy spojené s gangy. Dělo se tak ale před první světovou válkou, a ne až po ní. Město bylo vlastně nechvalně známo už dlouho, a to natolik, že v roce 1901 vyšel v místních novinách Birmingham Mail článek s titulkem „Znovuzrození chuligánství“, který lamentoval nad tím, že Birmingham:

„… rychle získával pověst nejhoršího města ve Spojeném království, které bylo plné výtržníků a chuligánů! Nepochybně jsme kdysi takovou reputaci měli, ale od té doby, kdy nám jeden lichotivý autor udělil titul nejlépe spravovaného města na světě, jsme se buďto polepšili, nebo jsme nedokázali rozpoznat naše nedostatky. Jisté je, že místo toho, aby byl problém s chuligánstvím v dnešním Birminghamu chronický, je spíše endemický. Objevuje se jen příležitostně v určitých čtvrtích, stejně jako neštovice nebo spála.“[21]

21Hooliganism Redivivus, BM (5. listopadu 1901).

Gangy sloggerů

Špatnou pověst spjatou s násilím získal Birmingham kvůli místním gangům sloggerů. Jejich pojmenování bylo odvozeno od slova „slogger“, tedy od označení někoho, kdo umí uštědřit pořádnou ránu. Původně se jednalo o boxerský výraz z dvacátých let 19. století pro ranaře, ale brzy se termín rozšířil i mimo ring.[22] A během jedné generace se z označení „sloggeři“ stal hrozivý symbol birminghamských rváčů z postranních uliček, kteří poprvé upoutali všeobecnou pozornost v dubnu roku 1872.

22Sparring, Morning Advertiser (23. července 1824).

Podle záznamů se v neděli 7. dubna onoho roku shromáždil ve čtvrti Cheapside velký dav výtržníků, což vyvolalo zděšení u místních obyvatel. Sešlo se na 400 mužů, kteří se označovali jako „gang sloggerů“. Poté co vyvolali větší nepokoje a porozbíjeli pár oken, přesunuli se směrem k Hill Street, kde „házeli prodejcům a cukrářům, kteří měli otevřeno, do oken cihly a kameny“. Majitelé obchodů museli stahovat rolety, aby své obchody ochránili, přičemž jednoho z nich zasáhla cihla a museli ho odvézt do nemocnice. Výtržníci chvíli terorizovali i kolemjdoucí, zastavovali je a uráželi. Nakonec vzali nohy na ramena, když se k nim dostalo několik policistů. Když utíkali zpět směrem k Cheapside, rozehnal je jiný policejní oddíl.[23]

23Riot in Birmingham by the Slogging Gang, Birmingham Daily Post (dále jen: BDP; 8. dubna 1872).

Tento výbuch násilí byl vyvrcholením týdnů nepokojů, během nichž policie obdržela „nespočet stížností“ na větší skupinu chlapců, kteří se shromažďovali, aby rozbíjeli okna v Cheapside a okolí, ale také v Barford Street, nacházející se v blízkosti tržiště Bull Ring.[24] Tyto výtržnosti pokračovaly i po prvním řádění gangu sloggerů. O tři dny později, ve středu 10. dubna, se sešlo 70 až 80 mladíků v ulicích Northwood Street a Constitution Hill. Byli vyzbrojení klacky a měli u sebe množství velkých kamenů. Těmi zaútočili na policejního konstábla a pak utekli do ulice Cox Street. Dva z nich byli zatčeni. John Gibbon byl třináctiletý strojvedoucí, který bydlel v ulici Water Street, jež byla blízko místa, kde se nepokoje odehrávaly. Michael Lowry byl čtrnáctiletý pilníkář, který bydlel nedaleko ulice Hospital Street. Oba byli odsouzeni ke čtrnácti dnům ve vězení. Při nedělních nepokojích byli zatčeni také mladší dospívající.

24The Slogging Gang, BDP (10. dubna 1872).

Jedním ze soudních úředníků, kteří se zabývali těmito případy, byl i Alderman Melson, jenž se se sloggery sám střetl jednu dubnovou neděli, když se sešli před jeho domem. Vyšel ven a jednoho z výtržníků zmlátil jasanovou holí. Jeho syn poté gang pronásledoval a dopadl jejich vůdce, ale ostatní členové gangu ho napadli, a tak se vrátil domů zakrvácený a s pořezanými rty a ušima. Melson prohlásil, že „takové házení kamenů je nepřístojné a začíná to být naprosto nesnesitelné. A nebezpečný stav birminghamských ulic se rychle stává příslovečným“. Byl odhodlaný přísně se vypořádat s kterýmkoliv z těchto mladíků, ať už ho viděl házet kameny, či nikoliv.[25]

25The Slogging Gang, BDP (11. dubna 1872).

Členové gangů navzdory těmto varováním s útoky kameny nepřestali. Jednoho pátečního večera v červnu 1872 házelo na rohu ulic Great Barr Street a Watery Lane v Bordesley na kolemjdoucí kameny asi dvacet mladíků, kteří při tom křičeli „my jsme banda sloggerů“.[26] A co se těch kamenů týče, měli jich pořádnou zásobu. Chodníky postranních uliček byly totiž vydlážděny takzvanými „kočičími hlavami“, které byly velké asi jako pořádné brambory. Byly taky velmi odolné, ale špatně se po nich chodilo. A protože se často uvolňovaly, kdokoliv je mohl snadno sebrat.

26A Caution to Juvenile Stone Throwers, BDP (3. června 1872).

Házení kamenů členy gangů nebylo v Birminghamu nic neobvyklého vzhledem k tomu, že kameny byly coby volně dostupná zbraň neustále po ruce. Ovšem ke konci šedesátých let 19. století už se tyto místní výtržnosti rozšířily po celém městě, a to kvůli davům mladíků, kteří se poflakovali kolem a napadali cizí majetek, jiné členy gangu, nevinné přihlížející i policejní důstojníky.[27] V květnu roku 1871 se na schůzi dohlížecího výboru (skupina radních, která kontrolovala zajišťování bezpečnosti) diskutovalo o možné příčině nárůstu nepokojů. Každé pondělí ráno přivedli před smírčí soudce několik chlapců za házení kamenů a každou neděli zase za provozování hazardních her. Radní Lewis věřil, že jednou z příčin tohoto nepřípustného jednání byl nedostatek pořádných sportovních hřišť. Kvůli továrnímu zákonu, který upravoval pracovní podmínky v továrnách, „nemohli chlapci pracovat po šesté hodině večer, a protože nikde neexistovala místa pro trávení volného času, vyšli do ulic a začali házet kameny nebo hrát bandy“. (Bandy je kolektivní míčová hra podobná hokeji, která se hraje na ledě s malým míčkem a hokejkami, v případě mladíků pocházejících z dělnické třídy pak s holemi.)[28]

27 Viz např.: Burslem Stone Throwing Battle, BDG (27. dubna 1870).

28Infringement of the Bye-Laws, BDG (10. května 1872).

Tento názor měl svůj důvod. Birmingham opravdu postrádal jakékoliv prostory pro trávení volného času. Jediným veřejným otevřeným prostranstvím byl park Calthorpe v Edgbastonu na jihozápadním předměstí, kde bydleli převážně příslušníci střední třídy. To bylo od hustě obydleného středu města daleko, stejně jako park Adderley v Saltley na východě, který v té době navíc ležel za hranicemi Birminghamu.

Loajalita k ulici

Pouliční gangy se neobjevily v Birminghamu počátku sedmdesátých let 19. století jen tak zničehonic. A důvodem, proč docházelo k eskalaci násilí, nebyl pouze nedostatek sportovních ploch. Kořeny tohoto stavu lze sledovat zpět do čtyřicátých let 19. století, kdy se začala projevovat nevraživost vůči nově vytvořeným policejním oddílům, jež se snažily kontrolovat chování veřejnosti. A v chudších čtvrtích se zase objevil fenomén loajality vůči ulici. Pro chudé obyvatele byla jejich ulice „obývákem“ i hřištěm a místní drželi pohromadě díky vzájemným příbuzenským vztahům, společnému soužití a sdíleným zážitkům. V zemi, kde bylo chudým mnohé odpíráno, jim patřila alespoň jejich ulice.

Přestože se studie Jerryho Whitea o ulici Campbell Bunk, nejdrsnější ulici severního Londýna, věnuje primárně meziválečnému období, snaží se vysvětlit emoce spjaté s pouliční sounáležitostí, jež byly typické právě pro 19. století. White si všiml, že se v „Bunku“ nejdůležitější kolektivní zkušenosti soustředily kolem samotné ulice, a to v podobě „populární kultury, sousedských vztahů či vlastní identity a navzdory víceméně nepřátelskému světu“. Tyto kolektivní zkušenosti byly vyjádřeny skrze myšlení jedinců, sdílené hodnoty, pohled na svět a jednání.[29]

29 Jerry White, The Worst Street in North London. Campbell Bunk, Islington, Between the Wars (Londýn, 1986), s. 69.

Chudé rodiny byly nedílnou součástí své ulice: pocházely z ní, ona patřila k nim a ony zase k ní. Ulice v chudých čtvrtích se staly téměř živoucími jednotkami, ztělesněním vlastností, jež sami chudí obyvatelé vychvalovali: odolnosti, schopnosti bojovat, drsné povahy, připravenosti, a hlavně upřímnosti a schopnosti stát nohama na zemi. Člověk, který nepatřil k dělnické třídě, nemluvil zvlášť o ulici a zvlášť o jejích obyvatelích. Pro cizí to bylo jedno a totéž: nedělitelná a strach nahánějící jednota. Drsní tedy nebyli obyvatelé Garrison Lane, ale spíš atmosféra samotné ulice. Loajalita k dané ulici byla umocněna endogamií a matrilokalitou, což znamená, že lidé z chudých čtvrtí si pravděpodobně brali opět někoho ze stejné čtvrti nebo z blízkého okolí a že manželka se obvykle stěhovala co nejblíže ke své matce. Oba tyto jevy byly dále posíleny příbuzenskými vztahy, a to do takové míry, že se v birminghamské čtvrti Bordesley o obyvatelích ulice St Andrew’s Road říkalo, že když „kopnete jednoho, budou kulhat všichni“.

U mnoha mladých mužů vyvolával pocit přináležitosti k ulici hrdost na jejich vlastní fyzickou obratnost a mužnost, a díky tomu i na tvrďáctví jejich ulice. To mohlo vést a také vedlo ke rvačkám s obyvateli jiných „drsných“ ulic, což dokazují poutavé vzpomínky Dykea Wilkinsona ze čtyřicátých let 19. století. Dyke Wilkinson se narodil někdy kolem roku 1835 a od svých devíti let bydlel v otcově hostinci U Psa a koroptve v ulici Kenyon Street v Hockley. V roce 1912 vzpomínal:

„Mým jediným hřištěm byla ulice. Mnohokrát jsem spolu s partou chlapců hrával všechny ty drsné pouliční hry uprostřed křižovatky Constitution Hill a Livery Street, kde se to dneska hemží tramvajemi, taxíky a všemožnými vozidly a taky spoustou přihlížejících lidí, včetně policisty. Všechny tyto poměrně nevinné hry jsme si často vylepšovali pouličními rvačkami; což znamenalo, že jedna skupinka chlapců zaútočila na chlapce z jiné čtvrti. Často to mělo poměrně vážné následky. Myslím si, že nikde jinde v té době nebyli tak zarytí rváči jako v Birminghamu.“[30]

30 Dyke Wilkinson, Rough Roads. Reminiscences of a Wasted Life (Londýn, 1912), s. 12.

Loajalita k ulici zůstala silným rysem života nezletilých chlapců z chudší dělnické třídy až hluboko do 20. století. Donald Phillips žil do svých osmi let na ulici v Bull Ring, což byla oblast spojovaná s pouličními gangy poloviny 19. století. Později vzpomínal:

„Všechny děti zhruba od šesti let až do dospělosti (což ve dvacátých letech 20. století znamenalo zhruba do čtrnácti let, pozn. autora) musely patřit k nějakému pouličnímu gangu. Abyste pochopili válčení mezi znepřátelenými čtvrtěmi, museli byste to zažít. Bylo běžné, že se chlapci z jedné ulice spojili, vyzbrojili se holemi, kameny, láhvemi a dalšími věcmi, které měli po ruce, a vpadli na nepřátelské území. Spustil se poplach a každé dítě v domácí ulici vyběhlo ven a okamžitě popadlo cokoliv, s čím se dalo bránit a bojovat. Viděl jsem, jak drapli držáky od šňůr na prádlo, stavební suť, dlažební kameny, prostě cokoliv, co šlo vzít do ruky jako zbraň.

Pravidelné bitky, které následovaly, pak musely vyděsit spoustu dospělých a rodičů. Vždycky to vyvrcholilo velkými škodami na majetku i na zdraví. Dodnes mám z té doby nějaké jizvy, včetně té, kdy mi někdo rozštípl obočí kusem skla. Boule na čele od velkého kamene, který na mě někdo hodil z blízka, je sice pryč – ale následky možná zůstaly! Potyčka většinou skončila, když se na místě objevila policie. A samozřejmě to potom děti schytaly od rodičů. I když se taky často stávalo, že rvačky vedly k potyčkám mezi samotnými dospělými, když například někteří nešťastníci utrpěli vážnější zranění a jejich rodiče, otcové i matky, si šli pro odplatu.“[31]

31 Donald Philips, From Biggles to Biggles: A Birmingham Childhood (nepublikovaný rukopis, bez datace; děkuji za zpřístupnění Davidu Phillipsovi), s. 2.

Můj prastrýc George Wood byl tvrďák, který se stal seržantem druhého praporu jednotek SAS během druhé světové války. Narodil se v roce 1915 a vyrůstal v ulici White Street v Astonu – ta byla v osmdesátých letech 19. století nechvalně známá kvůli gangu sloggerů. Vyprávěl mi:

„… jako děti jsme bojovali s dětmi z jiných ulic. Avenue Road, Chester Street, Holland Road, Rocky Lane. Byli jsme nejlepší na celém zasraném severu, prostě White Street. Já, Dougie Ayres, Jackie Hunt, Herbert Mortiboy, Bobby Steel a ještě jeden kluk. Lidi se na nás dívali, jak se mlátíme. Pěstmi. Věděli jsme, že jeden druhému neublížíme. Když sis kecl na zadek, byl jsi ze hry. Nikdy jsem neviděl žádné kopání. Když ses chtěl poprat, rval ses v kruhu, a policajti zasáhli jedině, když byl někdo zraněný.“[32]

32 Rozhovor s Georgem Woodem, BLA (1985).

Podobně vzpomínal i Fred Franklin, který žil na druhé straně města ve Sparkbrooku: „Děcka se prala mezi sebou těma zatracenýma holema, podpěrama a dalšíma věcma. Jedna ulice proti druhé. Válčili jsme mezi sebou.“ Franklin pocházel z ulice Chesterton Road, ale „kluci ze Studley Street, kteří si říkali Studs, si vždycky přinesli držáky od prádelních šňůr nebo zahradnické vidle. Potkávali se při potyčkách a Studs byli bezpochyby králi ulice“.[33] Můj otec Alfred „Buck“ Chinn vyrůstal ve Studley Street ve třicátých letech 20. století a vždycky zdůrazňoval, že to bylo „velmi, velmi, velmi těžké a že jste se museli vždycky ukázat“. Táta vzpomínal, že když mu bylo asi sedm nebo osm let, ještě před druhou světovou válkou, tak:

33 Rozhovor s Fredem Franklinem, BLA (1982).

„… došlo k velké rvačce mezi chlapci ze Studley Street a Queen Street, která mně jako dítěti přišla obrovská. A vždycky si budu pamatovat jednoho borce z Queen Street, který byl už fakt velký chlap, protože já byl tenkrát malý kluk. Měli držáky a košťata, a ty držáky byly takové ty čtvercové. A došlo ke rvačce a lítaly tam víka od popelnic. Stalo se něco, co tam zažehlo jiskru, a ta rvačka, co začala, byla pořádná.“[34]

34 Rozhovor s Buckem Chinnem, BLA (1989).

Byla to jediná podobná rvačka, kterou si táta pamatoval, ačkoliv když byl starší, pral se běžně s ostatními mladíky, jeden na jednoho: „Ale když jsme se prali, tak jsme se porvali, a tím to skončilo. A vždycky šlo jen o pěstní souboje.“ Takové rvačky byly férové a v meziválečném období normální. Oproti řádění sloggerů nebo peaky blinders, kteří používali různé zbraně, to byl podstatný rozdíl. Rozdíl byl taky v méně agresivním chování mladíků z dělnické třídy vůči policii. To se projevilo v dramatickém úbytku počtu napadení policistů mezi lety 1915 a 1934, který ukazuje na „značný pokles výskytu násilnictví“. Konkrétně šlo o pokles z 240 obvinění v roce 1920 na pouhých 96 obvinění v roce 1934, kdy dosáhl počet obyvatel města jednoho milionu.[35]

35 Jones, History of the Corporation of Birmingham, vol. V, part 2, s. 373.

Méně agresivní chování mnoha chlapců pocházejících z dělnické třídy vůči policistům shrnul Syd Hetherngton. Narodil se v roce 1919 a vyrostl v chudobě řadových domků Holborn Hillu v Nechells. Tvrdil, že:

„… ve velmi chudých komunitách šlo o jakési nezvyklé morální zásady. Podvádět autority, jako byla vláda nebo velké společnosti, bylo v rámci mezí přijatelné, ale okrádat nebo obtěžovat své vrstevníky bylo opovrženíhodné. A tak bylo mezi dětmi nepsaným pravidlem, že když si hrály a způsobily škodu sousedům, musely to napravit. Když rozbily při hraní okno, všichni, co hráli, se složili na nové a okamžitě ho nechali vyměnit. Když ale děti rozbily sklo pouliční lampy, jen na chvilku přerušily hru, aby se podívaly, jestli je někdo, hlavně členové místního policejního sboru, neviděl. Mezi námi a policií probíhalo přátelské soupeření v tom smyslu, že jejich úkolem bylo nám zabránit v hraní kriketu nebo fotbalu na ulicích, a našim úkolem bylo nenechat se chytit. Bylo to jako hra, při které byla spravedlnost vykonávána na místě, a to pohlavkem za ucho. Horší bylo, když se konstábl rozhodl zavést viníka zpět k rodičům. Zatímco rodiče obvykle policistovi vynadali za to, že je obtěžuje s tak nepodstatným přestupkem, vzápětí po jeho odchodu dostalo dítě za vyučenou, protože kvůli němu přišla do domu policie.“[36]

36 Sydney Hetherington, From the Slums to Eastbourne’s Belgravia (nepublikovaný rukopis, 1998), s. 16–17.

Čára a nepříjemnosti

Ve druhé polovině 19. století byly poměry úplně jiné. Spousta mladíků z dělnické třídy považovala policisty za nepřátele, protože prosazovali zákony, které byly v rozporu s lidovou kulturou a jež byly schváleny ve prospěch střední třídy. Pro střední vrstvy byla rozrůstající se a přeplněná centra industriální Británie, jako byl právě Birmingham, děsivými místy. Populace Birminghamu vzrostla z téměř 178 000 obyvatel v roce 1841 na něco málo přes 400 000 lidí v roce 1881. V tomto období tvořily zhruba 35 % obyvatel osoby mladších patnácti let a většina obyvatel byla mladší třiceti let. Spousta z nich byla připoutána k chudším čtvrtím, které se nacházely kolem centra města a kde žili zejména členové dělnické třídy – příslušníci střední třídy odtud ve velkém prchali pryč do zdraví prospěšných předměstí, jako byl například Edgbaston. Většina mladých byla neklidná, hlučná, ne zrovna uctivá a nacházela zálibu v tvrdých sportech a nelegální zábavě. Pravidla a řád staré autoritářské společnosti už je totiž nesvazovaly, tuto tradiční společnost smetla vlna industrializace, urbanizace a třídního uvědomění.

Postoj a obavy střední třídy zachytil v listopadu 1839 pisatel v novinách Birmingham Journal – stalo se tak jen pár dní před tím, než byla slavnostně uvedena do funkce zdejší nová policejní jednotka. Autor důrazně vyjádřil svůj nesouhlas „s neustálými praktikami skupiny neukázněných chlapců, kteří se shromažďují v hloučcích na prostranství Waste Ground, jež sousedí s kostelem svatého Tomáše (a to hlavně o šabatu)“.[37] Jejich chování obyvatele sousedství velmi obtěžovalo. Mezi oblíbené aktivity zmíněných mladíků měly patřit hazardní hry, jako byla hra s mincemi zvaná čára, skákání, pořádání různých honiček nebo hra zvaná piga. Je to starověká hra, která se postupně rozšířila po celém světě. V podstatě jste museli mít pálku, která byla asi metr dlouhá, a kousek dřeva, jež mělo asi deset centimetrů a bylo na každém konci zaostřené. Dřívko jste položili na zem a pálkou jste do něj na jednom konci udeřili tak, aby vyskočilo do vzduchu. Ve vzduchu jste do něj pak praštili znovu s cílem poslat jej co nejdále.

37Sunday Nuisances, Birmingham Journal (dále jen BJ; 16. listopadu 1839).

Co se týče hry čára, ta byla problémem v celé zemi. Skupiny chlapců a mužů házely pencemi na vyznačený cíl. Ten, jehož mince byla cíli nejblíž, vyhrál a mohl vyhodit všechny mince do vzduchu. Nechal si ty, na nichž padla panna. Mince, které zbyly, vyhodil do vzduchu ten, kdo byl na druhém místě, a tak to šlo dále, dokud nějaké mince zbývaly.

Počet obyvatel v Birminghamu prudce rostl, a tak se stavělo na většině území starších částí města. Typické domky, které byly přilepené jeden ke druhému, neměly zahrady. Mladí chlapci se proto mohli potkávat jen na rozích ulic nebo na malých nezastavěných parcelách. Protože pracovali šest dní v týdnu, většinou se scházeli v sobotu pozdě odpoledne nebo v neděli. A jejich oblíbenou zábavou byla právě čára.

I když lidé žádali místní úřady, aby zasáhly a shromažďování mladých u kostela svatého Tomáše zakázaly, nic se nedělo. Jak uvedl Geoffrey Floy ve své studii o birminghamské policii před první světovou válkou, nová policejní jednotka vznikla v roce 1839 a zpočátku zaujala k prosazování zákona proti pouličním aktivitám mírný postoj.[38] Ale v následujících letech občané stále častěji vyzývali policii k tomu, aby proti takovým „nepřístojnostem“, např. chlapcům plavajícím v kanálech nebo těm, kdo blokovali ulice (holubáři, „čističi bot“ či pouliční prodejci), zaujala rozhodnější postoj.[39] Tuto přísnější formu policejní práce doprovázelo ostřejší prosazování zákonů proti pouličnímu hazardu. Mezi lety 1820 a 1849 se zmínka o hře čára objevila pouze šestkrát – a jen v jednom případě se jednalo o její odsouzení. Ale od druhé poloviny padesátých let 19. století došlo k významnému nárůstu zpráv o zatčení za provozování této hry.

38 Geoffrey Floy, Policing Birmingham: a study of a borough police force, 1839–1914 (University of Birmingham, M. Phil., 1997), s. 5–56 a s. 92.

39 Viz např.: Bathing in the Canal, BDP (26. srpna 1859); A Pigeon Flyer Caught a Obstructions, BDP (12. dubna 1859); The Black Your Boots Nuisance, BDP (26. srpna 1859).

V celé zemi se objevovaly rostoucí obavy střední vrstvy z aktivit, které nebyly považovány za inteligentní zábavu a jež přitahovaly velké a potencionálně neposlušné davy mladíků z dělnické třídy, a to zejména ve dnech, které byly určeny k pobožným aktivitám. V Birminghamu se lidé proti provozování hazardní hry s mincemi ozvali v březnu 1856, když vlivný duchovní G. S. Bull z kostela svatého Tomáše na výročním setkání spolku Church Pastoral Society tvrdil, že policii doposud nikdo nedal podnět k tomu, aby tyto praktiky zastavila.[40] Situace se tak brzy změnila a již 27. září roku 1857 vyhlašovaly birminghamské noviny Birmingham Journal „tažení proti pouličnímu hazardu“.

40Church Pastoral Society, Aris’s Birmingham Gazette (dále jen: ABG; 17. března 1856).

V uvedeném článku bylo vysvětleno, že několik případů již bylo předloženo soudům a soudní úředník pan Kynnersley poznamenal, že házení mincemi „se na veřejnosti rozmáhá, obzvláště o nedělích, a že to obyvatele města velmi obtěžuje“. Důsledkem bylo, že se z pachatelů, kteří byli chyceni při činu, dělaly exemplární příklady. A tak třeba lhostejný hráč dostal pokutu deset šilinků, zatímco muž, jehož chytli spolu s ním, ale o němž jeho zaměstnavatel prohlásil, že má jinak dobrou pověst, dostal pokutu pouhé dva šilinky.[41] Když totiž někdo získal přímluvu, smírčí soudci s ním obvykle měli slitování a dostal menší pokutu. Přesto však byl odsouzen – i jinak „ctihodný“ pracující člověk se tímto způsobem mohl dostat do křížku se zákonem.

41Crusade against Street Gambling, BJ (27. září 1857).

Skutečně se zdá, že pokusy o potlačování pouličních hazardních her byly katalyzátorem zvyšujícího se počtu útoků na policisty a vzniku pouličních gangů, mezi nimi i gangů sloggerů a peaky blinders. V roce 1853 se v birminghamských novinách objevila pouhá jedna zmínka o zatčení spojeném s hraním čáry, které v tomto případě zablokovalo celou hlavní ulici. V onu listopadovou sobotu narazil detektiv Palmer na dav asi třiceti až čtyřiceti „zlodějů“, jak je identifikoval, kteří se hře věnovali v ulici Thomas Street, nacházející se ve velmi chudé části města. Poté co je minutu nebo dvě nepozorovaně sledoval, vyrazil směrem k nim, ale „oni se všichni dali na útěk, jako by je honil celý policejní oddíl, a ne jenom jeden osamělý detektiv“. Po pořádné honičce se Palmerovi podařilo dopadnout Josepha Ranforda, „chlapa skoro metr osmdesát vysokého a zjevně silnějšího“.[42] Nicméně na detektiva nikdo nezaútočil.

42Caution to Street Gamblers, BJ (12. listopadu 1853).

Na druhou stranu, o čtyři roky později, v neděli ke konci dubna 1857, když policejní konstábl O’Hara odváděl na stanici dva chlapce, kteří hráli čáru, se je někdo pokusil osvobodit. James Jennings, jenž byl kovářským pomocníkem z Well Lane, hodil po policistovi kamenem, „což mělo za následek vážné poranění hlavy“; Jennings přitom vyzýval svoje společníky, aby ho následovali. Ačkoliv o odsouzeném zaměstnavatel prohlásil, že má jinak dobrou pověst, Jennings dostal pokutu dvacet šilinků a musel uhradit náklady spojené se závažností takového napadení. Pokud by nezaplatil, musel by jít na jednadvacet dní do vězení.[43]

43Assault on the Police, BJ (2. května 1857).

O rok později, 28. dubna 1858, se v deníku Birmingham Daily Post objevil titulek, který přímo spojoval provozování pouličních hazardních her s útoky na policisty. Když se dva muži zákona snažili zatknout hráče čáry (opět k tomu došlo v Thomas Street), „přiřítily se na ně od skupiny třiceti až čtyřiceti chlapů salvy kamenů husté jako krupobití“. Jeden z konstáblů se k soudu dostavil se zavázanou hlavou, což byl následek poranění, která utrpěl. Tři muži dostali pokutu a bylo konstatováno, že přestupky spojené s hazardními hrami a kamenováním policistů jsou na denním pořádku.[44]

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skuteční Peaky Blinders.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.