Adam Kay je bývalý lékař, který prodal více než
tři miliony knih. I když, počkat… možná si všechny
ty tři miliony výtisků koupil jeden jediný člověk.
Takže jestli je máte doma právě vy, tak díky!

KAY’S ANATOMY

Text copyright © Adam Kay, 2020

Illustrations copyright © Henry Paker, 2020

Translation © Jana Hlávková, 2021

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-945-3

Pro mého učitele pana Andrewse,
který mi dal v roce 1991 poznámku za to,
že jsem řekl, že smrdí.

Jenže on vážně smrděl. A vsadím se, že smrdí pořád.
A teď je to oficiální, protože je to v knize, černé na bílém.

Úvod

Myslíte někdy na své tělo? Jako jestli na něj skutečně myslíte? Pořádně? Jasně, chápu, že to ani jinak nejde, když se kopnete do palce nebo vás rozbolí ucho nebo chytnete nějakou střevní virózu a máte pocit, že celá vaše střeva, plíce i mozek skončí v záchodové míse, ale… ale víte, co se ve vašem těle skutečně odehrává?

Napadlo vás někdy, že vaše tělo je jen taková podivná hrouda masa, kterou drží pohromadě kosti? To celé je zabalené ve vaku z kůže a řízené šíleným superpočítačem ve vaší hlavě? Ne? Fakt nikdy? Tak to se omlouvám, jestli jsem vás nějak polekal. Ale nechci tím říct nic jiného než to, že vaše tělo je podivné. Rozhodně nechci být drzý, tělo každého člověka je zvláštní – vaše, moje, vašich rodičů i učitele matematiky. No, tělo vašeho učitele matematiky je ze všech nejdivnější.

Nikdo z nás se nikdy nemůže podívat dovnitř do svého těla. Tedy kromě případů, kdy se člověk pořeže a vyteče z něj trocha červené omáčky, nebo když musí na rentgen. Ale nemůžeme se podívat do svého těla jen tak, kdykoliv se nám zachce. Dokonce i když se postavíte k zrcadlu a otevřete pusu dokořán, nejvíc, co to jde (a tím fakt myslím hodně dokořán, jako když zívá hroch), a zkusíte se podívat do svého vlastního krku, neuvidíte nic jiného než jazyk, několik zubů, pár krčních mandlí a… nic. Nic než tmu. Co se v ní skrývá?

Vím, že o těle vám něco říkají ve škole. Ale taky vím, že nejlepší cesta, jak z něčeho udělat pořádnou nudu, je nutit člověka sedět na nepohodlné plastové židli a zírat na tabuli. Ale pamatujte, že i když je váš učitel možná opravdu nudný, ty věci, o nichž vám vypráví, rozhodně nudné nejsou. (Jen malá poznámka: tohle se nevztahuje na matematiku. Matematika by byla nudná, i kdyby zlomky učil klokan v motýlku a ještě při tom twerkoval.) Lidské tělo je propracovaný zázrak, neuvěřitelný stroj, který se posledních sedm miliónů let, možná plus nebo mínus pár dní, neustále zdokonaluje. Je vyspělejší než vesmírná stanice a chytřejší než ten nejvýkonnější superpočítač. Nedělám si legraci. Váš mozek dokáže zpracovat 400 miliard operací za vteřinu. A 400 miliard je hrozně moc. Kdybychom chtěli napočítat do 400 miliard, trvalo by nám to víc než dvanáct tisíc let. (Ani to nezkoušejte, jinak nestihnete večeři.)

Podívejte, já to chápu. Když dostanete novou hračku, číst si návod je asi to poslední, co chcete dělat. Jste netrpěliví, na nic nečekáte a hned si začnete hrát. Ale své tělo už máte celé roky a vsadím se, že neznáte ani polovinu všech funkcí, které má. Konečně přišla ta chvíle, abyste otevřeli návod.

Vezmu vás na prohlídku vašeho těla, projdeme jeden orgán za druhým. Ale když říkám „projdeme“, nemusíte se ničeho bát. Nemám v úmyslu vás navléknout do holínek a pláštěnek, zavřít do zmenšovacího přístroje a prohnat kilometry dlouhými tunely vnitřností. Zaprvé si nejsem tak úplně jistý, jestli něco jako zmenšovací přístroje existuje, a zadruhé bychom byli celí úplně obalení v hovínkách. Neříkám, že v téhle knížce na hovínka nenarazíme, ono se jim totiž opravdu nejde vyhnout. Produkujeme je všichni. Dokonce i váš učitel matematiky. Pardon! Nechtěl jsem vás přivést na myšlenku, jak vás matikář sedí na záchodě. Mimochodem, víte, že asi tak čtvrtina toho, co vykadíte, je ve skutečnosti živá?! Ale žádný strach, nezaútočí na vás armáda oživlých výkalů. Jsou to jenom bakterie. Říkám sice jenom, ale máte jich v sobě trilióny. Ve skutečnosti je v každém hovínku, které vytvoříte, víc bakterií než stránek na celém internetu.

Pojďte se mnou prozkoumat všechna podivná a podivuhodná tajemství lidského těla. Jako například mozek, který necítí žádnou bolest. Klidně bychom si mohli vzít velký klacek, trochu se v mozku pošťourat a vůbec by nás to nebolelo. (Prosím vás, neberte si velký klacek a nešťourejte se v mozku.)

Pak je tu srdce, které, jak vám chci ukázat, není ani světle růžové, ani nemá srdčitý tvar. Někdo by to měl urychleně říct výrobcům valentinek. Srdce pumpuje skrz vaše tělo tolik krve, že by každý den naplnilo devadesát van. (Asi dost odporných.) A co teprve plíce, které každý den nadýchají tak velké množství vzduchu, že by nafoukly tisíc balónků? Kdo chce tisíc balónků na narozeninovou oslavu? Jen pozor, ať vám nedojde dech. Ať si můžete zazpívat aspoň „Hodně štěstí, zdraví“.

Jako každý průvodce, i já vám ukážu ta nejlepší místa. Provedu vás po kůži, což je největší orgán lidského těla a zároveň orgán, bez kterého byste vypadali opravdu příšerně. Ale věděli jste, že kůže není ve skutečnosti ten nejsvrchnější obal vašeho těla? Ať děláte cokoliv, neustále vás obklopuje neviditelný obláček. „Obláček! To je roztomilé!“ Ne, to tedy není. Je to obláček vytvořený z tisíců miniaturních kousků kůže odloupnutých z vašeho těla a smíchaných s buňkami, které vycházejí z nejrůznějších částí vašeho těla, kdykoliv promluvíte, zívnete, krknete si nebo prdnete. A jestli vám tohle přijde nechutné, tak si počkejte, až vám budu vyprávět o těch podivných stvořeních, které žijí ve vašich řasách. Nebo, ještě hůř, až se dostanu k tomu, co si dávají k večeři.

A jak můžete vědět, že si tohle všechno nevymýšlím? No, dlouhá léta jsem pracoval jako doktor. Teď píšu knížky, ale doufám, že jsem z toho, jak funguje lidské tělo, zase tolik nezapomněl. Kdybych vám tady vykládal hromady naprostých nesmyslů, byla by to fakt ostuda. Ale myslím, že byste se to dozvěděli až ve chvíli, kdy byste propadli u zkoušky. Takže vám asi nezbude nic jiného než mi věřit…

V téhle knize vám odpovím na každou otázku o lidském těle, která by vás kdy mohla napadnout. Odpovím vám i na otázky, které když položíte učitelům nebo rodičům, tak rychle změní téma. (Nejspíš proto, že na ně prostě neznají odpovědi. Hlupáci.)

Těšte se na otázky jako:

Který sval v těle je největší? Ne, gluteus maximus není jméno římského císaře. Lékaři tak říkají vašemu zadku. A je to největší sval, který máte. Mimochodem, doktoři mají pro každou část těla nějaké fajnové jméno. Zejména proto, abychom nemuseli neustále opakovat slova jako „zadek“.

Je bezpečné jíst holuby z nosu? Asi takhle. Když nos vynaloží takovou energii, aby vyprodukoval svačinku, prozkoumat její výživovou hodnotu je to nejmenší, co můžeme udělat. Hm? (Ano, jíst holuby je bezpečné. Pořádně rozžvýkat!)

Jak velkou část života strávíme na záchodě? Asi tak rok. Takže si s sebou vezměte dobrou knihu. (Doporučuju tuhle.)

A takových otázek tu najdete stovky.

Také vám vysvětlím, jak je možné, že se vaše tělo občas porouchá. Stejně jako se může zaseknout tablet, když aktualizujete nějakou aplikaci, i tělo je takové komplikované zařízení, které se čas od času může porouchat. Přesně vám ukážu, co znamená mít některé zdravotní obtíže, s nimiž třeba už vy nebo vaši kamarádi dávno žijete. Například epilepsii, cukrovku nebo astma, ale taky ty každodenní problémy, které vám nikdy nezajistí omluvenku do školy. Mluvím o rýmě nebo o modřinách nebo také o obávaném nájezdu beďarů, po němž vám zůstane rozkošně puntíkatý obličej. Mluvím v podstatě o čemkoliv, co ve vás vyvolává otázku: „Proč se tohle, proboha, musí stát zrovna mně?“

A když už jsem na to narazil, podíváme se taky na některé změny, jimiž vaše tělo prochází, když se připravuje na dospělý život. Být dospělý vážně není jen o nošení kravat, pití kafíček a křičení na děti. Puberta je takové převtělování se do naprosto jiné osoby, která vypadá jako vy, jen vyždímaní a natažení. Všechno vám vysvětlím, dokonce i pocity, s nimiž se možná potýkáte.

Podíváme se taky na různé nešvary, které kdybyste nedělali, tak vám vaše tělo bude vděčné. Například kouření, alkohol, drogy, jezení nezdravého jídla, málo spánku nebo málo pohybu. Nikoho nesoudím, nebudu vám na týden zabavovat telefon, jen vám řeknu, jak to je. Koneckonců, vaše tělo je vaše a můžete si s ním dělat, co chcete. (I když, přece jen radši nejezděte na snowboardu jenom ve spodním prádle.)

Takže jestli jste připravení dozvědět se věci, které už nikdy nedostanete z hlavy, vybavit se informacemi, které jsou sice naprosto úžasné, ale nejspíš se o nich nebudete moct bavit u jídla, pak je tahle kniha přesně pro vás. Pohodlně se uvelebte, dejte chvilku svému odpornému obláčku odumřelé kůže a vyloučených mikroorganismů, aby se kolem vás v klidu usadil, a vítejte u…

Anatomie Adama Kaye

Kapitola 1.

Kůže

Díky bohu za kůži. Umíte si představit ten šílený bordel, který by po vás zůstával, kdybyste se po světě procházeli bez kůže? Maso by se vám houpalo na kostech a téměř všechny své vnitřnosti byste tahali za sebou. Ale radši bych tuto představu opustil, už teď se mi z toho dělá šoufl. Možná se vám zdá, že kůže je jenom takový těsný overal, ale ve skutečnosti je to nesmírně důmyslný orgán. Vsadil bych se, že vás ještě nikdy nenapadlo, že vaše kůže něco váží. Mám pravdu? Ale kdyby se nedej bože stalo, že vám někdo oddělí kůži od zbytku těla a hodí ji na váhu, viděli byste, že váží něco mezi 4 a 8 kilogramy (což závisí na tom, jak jste vysocí). A to je víc, než kolik váží bowlingová koule.

Stejně jako úplně vše v lidském těle, i kůže je tvořená buňkami. Přesněji řečeno, 35 miliardami buněk. Mimochodem, 35 miliard je docela dost. Kdybyste postavili 35 miliard křečků do řady, mohli byste s nimi obmotat celé Slunce. (Ale fakt to nezkoušejte, protože by je asi dost pálily nožičky.)

Kůže se vám každých pár týdnů zcela obnoví. Je to trochu podobné, jako kdybyste si každý měsíc koupili úplně nový outfit, jen si holt nemůžete vybrat, jak bude vypadat, ani si na něj nemůžete našít flitry. Množství kůže, která z vás za váš život opadá, by naplnilo jedno opravdu hodně odporné kolečko.

Jak je kůže silná, závisí na tom, kde na těle je. (Myslím tím, jak je tlustá. Ne kolik uzvedne kilo. Tedy, tlustá… tím nemyslím, jak velké má břicho.) Nejsilnější kůži máme na chodidlech, jinak bychom je měli celá proděravěná jako pár obnošených ponožek. Naproti tomu nejslabší je na očních víčkách, protože jinak bychom se je museli každé ráno otevírat rukama. A každé mrknutí by doprovázelo zadunění.

Kožní buňky se reprodukují rychleji než jakékoliv jiné buňky v těle. Každým dnem jich vytvoříte miliony a miliony. Takže až vás příště nějaký otravný dospělák nařkne, že jste líní, protože už pět hodin hrajete počítačové hry, můžete mu úplně v klidu vysvětlit, že ve skutečnosti právě produkujete obrovské množství kožních buněk.

Co se ale stane se starou kůží? Očividně nerostete neustále do šířky. Nemusíte se bát, že byste jednoho dne neprošli dveřmi. Zkrátka (doufám, že teď sedíte, aby s vámi tahle zpráva nesekla), starou kůži ze sebe shazujete. Ne celou naráz, jako to dělají hadi, ale průběžně. Vidíte ten prach pokrývající celý váš pokoj? Ten prach, který vytrvale odmítáte uklidit, dokud vám rodiče nezvýší kapesné? Tak možná je na čase sáhnout po luxu, protože ten prach jsou především šupinky… opadané z vás.

Jeeeej! A tady je dalších pár tisícovek kožních buněk. A pár dalších tisíc támhle. Kdybyste mohli vidět, jak z vás padají, zdálo by se vám, že z vás sněží. Takový poměrně hnusný sníh.

Dejme si teď od těchhle nechutností pauzičku. Rád bych vám vyprávěl o Pippin. Je to roční psí holčička erdelteriéra, moc ráda chodí na procházky, pije z kaluží a zvrací na pohovku.

Máte taky nějaká zvířátka? Kolik? Ne, špatná odpověď. Ve skutečnosti máte miliony a miliony a miliony zvířátek… na každém kousíčku kůže. Pardon. Tak to jsme u těch nechutností hodně brzo zpátky!

Na každém kousku vašeho těla se mačkají viry, bakterie, různé druhy hub a miniaturní hmyz, hlava na hlavě. (Ve skutečnosti samozřejmě nemají hlavy, ale snad jste si udělali představu.) Není to nic, čím byste se měli znepokojovat. Je to jenom hromada pohodových týpků, kteří každý den dělají to, co mají, aby vaši kůži chránili a udržovali zdravou. Tohle všechno, co vám tu říkám, znamená, že jste každou vteřinu svého života obklopováni oblakem mikroorganismů a odumřelé kůže. Jo, a taky kousky z prdů, kterým bychom mohli říkat třeba prďousky. Takže příště, až obejmete kamaráda nebo rodiče, budete vědět, že je zároveň obalujete i do svého vyprděného kožního oblaku. Muhehe! Ale má to jeden háček. Oni vás zase obalují do svého vyprděného kožního oblaku. Ups.

Vrstvy kůže

Na rozdíl od vašeho domácího sluhy, pana robota, kterého pokrývá jen jediný plát kovu, je vaše tělo chráněno několika vrstvami. Ty vrstvy vypadají jako takové šeredné suché lasagne. (Cože? Vy nemáte doma robota? Škoda. Ten můj mi právě připravuje čokoládový koktejl.)

Pokožka (epidermis) – Svrchní vrstva. Část, kterou vidíte a které se můžete dotýkat. Víte, jak se nasáknou těstoviny, když je vhodíte do vody? Jak se o dost zvětší a změknou? A víte, proč se to nestane vám, když si jdete zaplavat? Vaše pokožka je totiž nepromokavá. Vaše pokožka také určuje barvu vaší kůže, protože obsahuje melanin. (Nepleťte si to s tím divným mezipatrem, kde nestaví výtah. To je mezanin.)

Čím více melaninu, tím tmavší barva kůže. Čím méně melaninu, tím světlejší barva kůže. V pokožce jsou také pihy, neškodné malé shluky melaninu, které máme každý jiné a jedinečné. Můžete si třeba zkrátit dlouhou chvíli a zahrát si spojování teček.

Škára (dermis) – Vydejme se o patro níž k vrstvě jménem dermis. Tady se toho děje opravdu spoustu. Je zde hromada cév a nervů, ale také potní a mazové žlázy, které chrání kůži před vysušením. Tato vrstva je nejpevnější a kůže se díky ní nemůže roztrhat jako potravinová folie. Ve škáře jsou také uložené vaše otisky prstů, a právě do ní se dostane i tetovací inkoust. Přemýšlím, že bych si nechal udělat tetování na oční víčka, aby nikdo nepoznal, že jsem v půlce nudného rozhovoru usnul.

Podkožní vazivo (hypodermis) – Základní vrstva, v níž je uložen tuk. Můžeme být sebeštíhlejší, ale všichni máme vrstvu tuku, což je velmi dobře, protože nás udržuje v teple a chrání před nárazy a pády. Jako byste si celé tělo obalili do chrániče na holeně.

K čemu kůže slouží

Kůže není jen chodící taška, která hlídá, aby to, co má být uvnitř, neskončilo venku. Má mnoho dalších důležitých funkcí. Reguluje tělesnou teplotu, umožňuje vnímat hmatem a každou středu se přebarví na hráškově zelenou. (Jednou z těchto funkcí si teď nejsem 100 % jistý.)

Termoregulace

Větráky klidně hoďte do koše a radiátory strhejte ze zdí. Vaše kůže ovládá nejrůznější způsoby a triky, jak vaše tělo udržet na příjemných 37 stupních, což je teplota, které říkáme, poměrně nečekaně, teplota tělesná. Když je venku horko nebo děláte něco hodně aktivního, třeba zvedáte koně (podivíni!), zapne vaše tělo svůj závlahový systém, aby vás okamžitě zase zchladilo. Váš mozek dá potním žlázám uloženým hluboko ve škáře pokyn, aby se pustily do práce. Ty začnou vysílat pot vzhůru drobnými, špagetám podobnými trubičkami. Pot se vytlačí z malých dírek jménem póry. Jsou opravdu hodně malé, takže nejsou vidět, ale věřte mi, že po celé kůži jich máte rozeseté milióny. Jste v podstatě takový chodící cedník.

Kůži se také říká kutánní systém. Protože se jím můžete prokutat do těla. Anebo je to z latiny nebo tak něco. Většinou je to z latiny.

V horkých dnech nebo třeba při běhání (například pokud má váš robot nějakou poruchu a místo uklízení vás začne honit po pokoji) se může stát, že vypotíte velké množství tekutin. Je proto velmi důležité hodně pít, abyste nahradili veškerou vodu, která vám kůží unikla. Když nebudete pít, riskujete dehydrataci a budete se kvůli tomu cítit unavení, možná vás rozbolí hlava anebo můžete dokonce omdlít. Takže si běžte natočit sklenici vody. A jste-li Pippin, běžte se rychle napít z nějaké hodně špinavé kaluže.

A co když je chladno? Vaše kůže má ve svém malém huňatém rukávu další trik. Na rukou i na nohou vám vstanou drobné chlupy, u povrchu kůže zachytí tenkou vrstvu vzduchu a hřejí vás jako takový neviditelný svetr. Nejspíš to znáte jako „husí kůži“. Všimli jste si někdy, že když venku mrzne, zebou vás nejdřív prsty na rukou i na nohou? To se jen váš mozek rozhodl, že pumpovat krev až ke kůži není tak důležité. Že důležitější je pumpovat ji… k sobě. No, řekl bych, že je to docela sobec.

Rty jsou jednou z několika málo částí lidského těla, v nichž nejsou žádné potní žlázy. Proto se v horku snadno vysuší a popraskají. Nikdo neví jistě, proč se rty nepotí. Možná to bude proto, že deodoranty chutnají dost hnusně.

Ochrana

Kůže bojuje v první linii, aby nás ochránila před vnějším světem. Nepustí k tělu infekci, chrání ho před poškozením horkem i před zraněními. Už vás někdy napadlo se zastavit a poděkovat kůži za vše, co pro vás dělá? Tak to koukejte udělat. Poděkujte své kůži, že vás chrání. No tak, udělejte to teď hned, já počkám.

Hotovo? Dobře, můžeme pokračovat.

Váš pot není ve skutečnosti vůbec nijak cítit. Nebo alespoň ne ve chvíli, kdy ho vypotí potní žlázy. Svůj typický zápach získá až tehdy, když si z něj bakterie žijící na vaší kůži udělají osvěžující nápoj.

Hmat

Hmat je opravdu důležitý smysl. Odesílá signály do mozku. Říká mu, jestli jste v bezpečí nebo jestli se děje něco, o čem byste měli vědět. Jste mokří? Je vám horko? Zima? Bolí vás něco? To přesně umí zjistit vaše kůže. Potřebuje k tomu miliony receptorů. V kůži sídlí různé druhy receptorů, jejichž úkolem je zaznamenat každý letmý dotyk, pevný dotyk, velký tlak, vibrace, teplotu a bolest. Abyste se ubránili, potřebujete cítit, a kůže vám přitom kryje záda. (Doslova.) Na některých místech je mnohem víc receptorů než na jiných, například na konečcích prstů. A to je důvod, proč když se říznete o papír, bolí to jako blázen. Zatím jsem se při psaní této knihy řízl asi padesátkrát, tak doufám, že mě teď patřičně litujete. Když nervová zakončení v kůži pocítí bolest, vyšlou zprávu přímo do mozku.

Drahý Mozku,

chci ti jen říct, že mi připadá, že pravá noha stojí na kostičce Lega. Možná bys měl urychleně tu nohu zvednout a dát pokyn puse, ať zplna hrdla zakřičí. Kdykoliv se ti to bude hodit. I když já bych doporučovala to udělat okamžitě.

S láskou, Kůže xoxo

Odřeniny a modř(en)iny

Pokud se nerozhodnete strávit celý život v domě postaveném z vaty, nosit klobouk z peří a teplákovou soupravu z marshmallow, budete mít neustále někde oděrky, říznutí, puchýře a modřiny. A já vám teď řeknu, co kůže ve skutečnosti dělá, když se barví všemi barvami duhy.

Puchýře

Puchýře jistě všichni moc dobře znáte. Otravné malé polštářky plné vody, které se objeví poté, co se vaše kůže nějakou dobu odírá o nové školní přezuvky. Nebo když si vyrazíte na Mount Everest v žabkách. Takové tření na kůži způsobí, že se vrstva pokožky oddělí od škáry a do vzniklé mezery prosákne tekutina. (Ve skutečnosti je to plazma.) Je mi jasné, že propíchnout puchýř a sledovat, jak daleko to vystříkne, je opravdu lákavé. Ale přesto vám doporučuji nechat si tuhle vodní pistoli ve tvaru chodidla ujít.

Zaprvé, tekutina v puchýřích má svou funkci a pomůže kůži rychleji se uzdravit. Zadruhé, nezapomínejte, že hlavním úkolem kůže je chránit vás před škodlivými mikroorganismy! A právě to je poměrně těžké, když ji někdo neustále praská jako bublinkovou folii. Dokonce riskujete i to, že si do rány zanesete vážnou infekci. To se stalo mému kamarádu Nickovi. Šťoural se v puchýři na chodidle tak dlouho, až ho měl tak nechutný a plný hnisu, že musel do nemocnice. (Když mi poslal ve zprávě fotku svého chodidla, málem jsem se pozvracel.) Nechte puchýře být a za pár dní zmizí samy.

Modřiny

Když taková zeď nekouká, kam jde, a bezmyšlenkovitě do vás vrazí, nejspíš skončíte s modřinou. To znamená, že jste si poničili cévy v kůži a trocha krve z nich unikla ven. Protože jste se ale do kůže neřízli, krev nemá kudy vytékat, a tak se rozlije pod pokožkou. A rázem je tu modřina.

Během týdne či dvou, kdy jen tak okounějí pod vaší kůží, mění modřiny barvu. Trochu jako takové odporné semafory. Začínají na červené, což je v pořádku, protože to je barva krve. Ale hned za den či dva se modřina začne měnit. Nejprve je taková modro-černo-fialová, protože ve vaší krvi byl spotřebován všechen kyslík. Pak se krev začne vytrácet a modřina postupně zelená, až konečně tak po týdnu vybledne do své závěrečné barevné fáze: žluté. Jak stárnete, cévy v kůži slábnou, a starší lidé tak mají větší pravděpodobnost, že když se o něco ťuknou, udělá se jim modřina. Jinými slovy, asi byste měli říct své babičce, ať už raději přestane skákat na lyžích.

Ekzém

Každý z nás má čas od času suchou kůži, ale existuje i velmi běžný zdravotní problém jménem ekzém. Člověk trpící ekzémem má suchou a svědivou kůži většinu času. Často postihuje loketní nebo podkolenní jamky, ale může se objevit kdekoliv. Není infekční (což znamená, že ho nemůžete od nikoho chytit), lze ho ošetřovat krémy a mastmi a já nikdy nevím, jestli se nepíše s x.

Popáleniny

Přiblížíte-li se k čemukoliv, co by mohlo být horké, musíte být nanejvýš opatrní. Mluvím například o pánvi, žehličce na vlasy, taky o normální žehličce, rychlovarné konvici, vařících nápojích a vulkánech. Nejčastější jsou popáleniny prvního stupně, které způsobí zčervenání kůže. To znamená, že popálenina zasáhla jen pokožku a zpravidla se velmi dobře zahojí. Popáleniny druhého stupně jsou hlubší a sahají až do škáry. Na kůži vám vyskočí puchýř a někdy se může stát, že vám po něm zůstane jizva. Nejvážnější jsou popáleniny třetího stupně, které proniknou až do podkožní tkáně. Popáleniny třetího stupně vždy vyžadují lékařskou péči a pobyt v nemocnici, někdy dokonce operaci. Ve většině případů po nich zůstávají jizvy. Když se popálíte, zavolejte nejprve na pomoc dospělého a pak rychle utíkejte zchladit popálenou část těla pod studenou vodu. Chlaďte asi tak dvacet minut. (Jo. Já vím, že je to nekonečně dlouhá doba a že máte na práci hrozně moc věcí, ale je to opravdu hodně důležité.) Možná budete muset na prohlídku do nemocnice. Možná se budete muset převléknout za sýrový sendvič a obalit si popáleninu potravinovou folií, abyste ji tak lépe ochránili před infekcí.

Jizvy

Kolik jste zatím zvládli za svůj život nasbírat jizev? Ať už má vaše tělo vzpomínky na operaci nebo na setkání obličeje s chodníkem, je pravděpodobné, že na tom velkém kožnatém vaku, který na sobě nosíte, jednu či dvě jizvy máte. Přestože je naše kůže schopná se velmi dobře regenerovat, zranění, která proniknou až do škáry, po sobě někdy zanechají stopu. Za to může látka jménem kolagen, což je základní druh pojiva, které vaše tělo používá k opravě zranění hluboko v kůži. Kolagen vás velmi pevně slepí zpět dohromady, ale někdy po sobě zanechá bílou stopu. Jizvy časem blednou, ale může se stát, že nikdy úplně nezmizí. Já mám na čele stále jednu jizvu, kterou jsem obdržel, když mi bylo osm a v jídelně jsem se přimotal pod nohy kuchařce s kovovým tácem v rukou. (Žádný strach, jídlo na zem nevyklopila.) Jizvy mohou být vděčným námětem rozhovorů. Dokáží prolomit ledy, když se s někým seznámíte, zejména když si k tomu vymýšlíte historky, jak jste k nim přišli. Například ve rvačce s kotětem nebo při záchraně bankovního lupiče z hořící budovy. Počkat! Chtěl jsem říct ve rvačce s bankovním lupičem nebo při záchraně kotěte z hořící budovy. Nikdy byste se neměli za své jizvy stydět, ale přesto se, prosím, nesnažte získávat další a další…

Spáleniny od slunce

Slunce je pro náš organismus důležité. Pomáhá nám produkovat vitamín D, který je nutný pro zdraví kostí. Ale i dobrých věcí může být někdy přespříliš (kromě televize) a slunce je navíc jedním z největších nepřátel naší kůže. Sluneční záření obsahuje ultrafialové paprsky, které ničí škáru. Tvoří vrásky na kůži a způsobuje nevratné změny, které se jednoho dne mohou projevit jako životu nebezpečná rakovina. Proto je nesmírně důležité se v horkých dnech před sluncem chránit a namazat si celé tělo silnou vrstvou opalovacího krému, aspoň nechcete-li vypadat jako stará scvrklá rozinka s namalovanýma očima. Což samozřejmě nikdo nechce.

Pupínky

Možná patříte mezi šťastlivce, kteří ještě s pupínky neměli tu čest. Nebo možná ani nikdy žádné mít nebudete. Ale pro mnoho z nás jsou pupínky součástí života. Většina lidí se poprvé s pupínky setká zhruba s nástupem puberty. Říká se jim akné.

Proč vám na špičce nosu dřepí obrovský pupínek? Copak vás zaklel zlý čaroděj? Nejspíš ne, i když ruku do ohně za to nedám. Pupínky se tvoří, když se vám ucpou mazové žlázy v kůži. Místo aby dělaly svou práci, což je zvlhčování kůže, začnou někdy zlobit a naplní se přebytečným mazem a odumřelými kožními buňkami. Pak se změní v to, čemu říkáme milium (vřídek s bílou hlavičkou) nebo komedon (černá tečka). Někdy se také zanítí nebo se do nich dostane infekce a změní se v červené beďary.

S akné se potýká téměř každý a je to naprosto normální, přestože nám to přijde neuvěřitelně nespravedlivé. Možná se kvůli pupínkům cítíte hrozně, zejména pokud se vám někdo posmívá a má hnusné poznámky. Ale pupínky nebudete mít navždy, zmizí a zapomenete na ně, jenže tihle lidi budou hnusní po celý zbytek svého života.

Akné není způsobené tím, že jíme nezdravě. (Ale to není žádná výmluva, abyste si dneska dali k večeři devětačtyřicet salámových pizz.) Akné není způsobené ani tím, že se málo myjeme. Pupínky vznikají kvůli tomu, co se děje pod kůží, a přílišné mytí obličeje je ve skutečnosti naopak zhoršuje. Akné není nakažlivé, nemůžete ho nikomu předat, ani ho od nikoho chytit.

Jestli vás trápí akné, používejte k omývání obličeje velmi jemné mýdlo, vyvarujte se nanášení make-upu, jestli to tedy děláte. Udržujte vlasy učesané a umyté a snažte se, aby vám nepadaly do obličeje. Jestli se obáváte, že je vaše akné opravdu vážné, jestli vás opravdu hodně trápí, nebo dokonce máte pupínky na hrudníku a na zádech, běžte je ukázat doktorovi. V některých případech lze akné dobře vyléčit pomocí léků. (Nemusíte být nervózní, nemusíte se před doktorem stydět, protože už viděl stovky lidí se stejným problémem. Kromě toho by doktoři přišli o svou práci, kdyby všichni lidé s nějakým problémem zůstávali celé dny zalezlí doma.) Nejdůležitější je, abyste nikdy nezapomínali, že akné jednoho dne prostě zmizí. Stejně rychle, jako se objevilo.

Impetigo

Kdybych měl vybrat pár slov, které rozhodně nikdy nechcete použít k popisu vlastního obličeje, byla by to zřejmě „ztvrdlá krusta“ a „puchýře“. Impetigo je kožní infekce, která způsobuje žluté krustovité puchýře, nejčastěji kolem nosu a pusy. Je velmi infekční, takže není radno se v něm šťourat prsty. Většinou se krásně vyléčí antibiotiky.

Mateřská znaménka

Kdybychom všichni vypadali stejně, jako armáda totožných androidů, byl by život šíleně nudný. Také by bylo dost těžké najít vlastní rodiče v supermarketu. Každý máme svou vlastní barvu nebo odstín kůže, každý máme vlastní drobné zvláštnosti a odlišnosti. Vaše kůže je taková mapa vyrobená na zakázku jen pro vás. Některá z těchto znamének na těle získáváme postupem času, jako například jizvy po neštovicích, zraněních či operacích, ale s některými se prostě narodíme. Těm říkáme mateřská znaménka (možná uhádnete proč) a většinou jsou naprosto neškodná, jsou jen součástí vaší osobnosti. Některá jsou červená nebo nachová (my jim říkáme oheň a lékaři nevus flammeus) a jiná světle hnědá (Angličané pro ně mají francouzské jméno „café-au-lait“, což znamená „káva s mlékem“). Ten, kdo pojmenovával mateřská znaménka, to měl nejspíš v hlavě všechno dost pomotané. Většina z nás má na kůži také malá černá nebo hnědá znaménka. Většinou nemusíte mít žádné obavy, ale někdy se může stát, že nějaké ze znamének je ve skutečnosti rakovina kůže. Proto dávejte pozor, zda se s vaším znaménkem nestalo něco z následujícího seznamu: změnilo tvar, změnilo barvu, zvětšilo se, začalo krvácet, začalo svědit, nebo všechna čísla kolem sebe sečetlo či odečetlo. (Pardon! To je zas jiný druh znaménka.)

Adamovy otásky

Omluvte špatné písmenko. Pippin se mi po vracela na počítač a písmenko  mi teď občas nefunguje. Pardon, myslel jsem písmenko .Ups – písmenko ž, ale be háčku. Chápete, že jo.

Proč se nemůžeme sami polechtat?

Protože to čekáme. Náš mozek je naprogramovaný, aby zareagoval, když zaznamená nečekaný pocit, že nám něco leze po kůži (v případě, že je to obrovská tarantule živící se lidmi), a proto nám lechtání připadá tak zvláštní / skvělé / příšerné – nehodící se škrtněte. Ale když lechtáte sami sebe, váš mozek ví, že to děláte vy sami, a nikdy takhle nezareaguje.

Proč se vám ve vaně krabatí kůže?

Jestli jste někdy strávili ve vaně celou věčnost (a já doufám, že jste si tam nezapomněli nalít hromadu bublinkové pěny), tak jste si možná všimli, že se vám krabatí dlaně a chodidla. Vědci si myslí, že nám tyto záhyby mají pomoci lépe uchopovat věci mokrýma rukama, podobně jako například vzorek pneumatik, který pomáhá autům držet se na silnici. Bohužel vám to umožní uchopovat jen o kapku lépe, nejspíš nebudete moct lézt vzhůru po omítkách budov jako Spiderman. Je mi líto.

Proč se musíme také drbat, když sledujeme někoho, kdo se drbe?

Pravděpodobně se vám stalo, že jste viděli někoho, jak se škrábe, a najednou jste měli pocit, že vás také něco svědí. To vás váš mozek varuje, že by po vás mohla lézt tatáž havěť, jako po tom dotyčném škrábajícím se kamarádovi. Někteří lidé mají potřebu poškrábat se hned, jak jen vidí slovo svědí. Svědíííí! (Funguje to? Neškrábejte se příliš drsně, abyste si neponičili svou překrásnou kůži.)

Jasná věc, nebo kec?

Vymačkáváním si beďary jen zhoršujete.

Za tohle se vám omlouvám. Ale přestože umíráte touhou si beďar vymáčknout, je to dost jistě ta nejhorší věc, co můžete udělat. Otevřete dveře do svého těla infekci. Miliardy bakterií, které žijí na vaší kůži, si rády zařádí v podzemí. Po mačkání pupínků vám dokonce mohou zůstat jizvy. Já jsem vás varoval.

Jednovaječná dvojčata mají stejné otisky prstů.

Ani jednovaječná dvojčata si nejsou podobná jako vejce vejci. Otisky prstů jsou zcela jedinečné, a přestože na zeměkouli žije miliarda lidí, ani jeden z nich nemá stejné otisky prstů jako vy. Otisky jsou totiž závislé na hromadě různých věcí, které se staly dokonce ještě předtím, než jste se narodili. Například na tom, v jaké poloze jste si hověli v maminčině děloze.

Doktoři používají k lepšímu hojení ran červy.

Nechutné, ale pravdivé. Když má pacient na kůži mnoho odumřelé či infikované tkáně, kterou doktoři potřebují odstranit, zavolají si na pomoc červy. Když přiložíte červa k ráně, vyzvrátí do ní speciální chemikálii, která rozkládá maso, a pak to zase celé sní. Přesně takhle to je. Pozvrací vás a pak sní nejen kousky vás samotných, ale také své vlastní zvratky. Když to shrnu, červi jsou skvělí pomocníci doktorů, ale příšerní společníci k jídlu.

Když budeš jíst příliš mnoho mrkve,
může ti zoranžovět kůže.

Kdybyste jedli hromady a hromady a hromady mrkve po celé roky a roky a roky, pak byste v krvi mohli mít vysoké množství látky jménem betakaroten. Vysoké hodnoty betakarotenu by mohly způsobit, že vám určité části kůže (například na dlaních) zoranžoví. Existuje na to velmi jednoduchý lék: nejezte tolik mrkve!

KAPITOLA 2.

Srdce

Slyšíte někdy slabé, sotva patrné údery bubnů? Třeba když běháte nebo sedíte v naprosto tiché místnosti a vypnete televizi? Víte, odkud ten zvuk pochází? No jasně! Nigel z vedlejší ulice cvičí na bubny. Kéž by toho už nechal, vždyť se tady vůbec nedá spát.

Ne, spletl jsem se! Ve skutečnosti je to vaše srdce. Hoví si v hrudním koši, a ne úplně potichu si plní svoji práci. Nic velkého.

Kromě toho, že to samozřejmě je něco extra velkého. Stejně jako auto nenastartuje bez motoru, nebo vy se nemůžete prokousat domácími úkoly bez velkého pytlíku chipsů (pro jistotu si vezměte rovnou dva), ve vašem těle se nemůže odehrát vůbec nic bez pumpování srdce. Což není tak špatné, na to, že je to orgán velký jako pěst.

Srdce je pátý největší orgán ve vašem těle. Čtvrté jsou plíce, které by ale asi měly být diskvalifikované za podvod, protože jsou dvě. Třetí je náš starý známý chytrolín mozek. Druhá je velká hrouda jater a první je podivný natahovací pytel: kůže.

Jak srdce funguje

Srdce je sval, něco jako svaly, které máte na rukou a na nohou. Ale zatímco se sami rozhodujete, kdy zamávat končetinami, na srdečním svalu je zajímavé, že k tomu, aby tlouklo, nepotřebuje vaše svolení. A je to tak dobře, protože srdce si nemůže dát ani vteřinovou pauzu, dokonce ani když spíte. Kdyby si dalo pauzičku, bylo by to dost vážné. A v celém těle není nic, co by mohlo srdce nahradit a vzít za něj na chvíli jeho práci. Za srdce nemůže zaskočit žádný učitel na suplování.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anatomie od Adama.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.