Encyklopedie soběstačnosti 2

FARMÁŘ, PASTEVEC, SBĚRAČ

Soběstačnost farmy či usedlosti

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Eva Hauserová, 2018

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2018

Cover design © Renata Brtnická, 2018

Illustrations © Jiří Hlaváček, 2018

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-021-8

Tuto knihu věnujeme památce Hely Vlašínové, nejmoudřejší a nejlaskavější ze všech ekologických pěstitelek, výzkumnic a učitelek, které známe

Autoři jednotlivých kapitol

Alena Gajdušková 1.1–1.6, 2, 3.1–3.4.8, 3.6, 4.3, 5.9, 7, 8.1, 8.2, 8.9, 8.10

Eva Hauserová 1.7, 3.4.9, 3.5, 4.1, 4.2, 4.6, 4.7.2, 4.7.3, 4.9, 5.3., 5.4, 5.6.2–5.6.3, 5.8, 6, 8.3–8.8, 8.11

Kateřina Horáčková 5.10

Dana Kellnerová 4.3–4.5, 4.7.1, 4.8, 4.10

Jaroslav Svoboda 5.6.1

Denisa Tomášková 5.1, 5.2, 5.5, 5.7

Seznam použitých zkratek

AEKO Agroenvironmentálně-klimatické opatření. Podporuje způsoby využití zemědělské půdy, které jsou v souladu s ochranou a zlepšením životního prostředí, krajiny a jejich vlastností. Podporuje zachování obhospodařovaných území vysoké přírodní hodnoty, přírodních zdrojů, biologické rozmanitosti a údržbu krajiny.

BARF Krmení psa přirozenou potravou (kosti a syrová strava – bone and raw food).

BTPM Bez tržní produkce mléka – chov dobytka s nejjednodušším způsobem produkce masa: krávy se pasou, ve stádě je býk, narozená telata pijí mléko po celou dobu svého růstu a odrostlá telata se porážejí.

Ca Vápník.

ČMSCH Českomoravská společnost chovatelů, a.s.

DŽPZ Dobré životní podmínky zvířat.

EFA Plocha v ekologickém zájmu (ecological focus area). Pro splnění podmínek greeningu (viz níže heslo greening) může jít o půdu ponechanou ladem, krajinné prvky jako meze, remízky, stromořadí, ochranné pásy kolem vod, okraje lesa apod.

EZ Ekologické zemědělství (biozemědělství, organické zemědělství).

F1 Hybrid první filiální generace – tyto rostliny jsou vysoce výkonné, ale vysetím jejich semen získáme velmi různorodé potomstvo, které nedosahuje kvalit rodičů.

FB Farmářský blok. Souvislá plocha zemědělské půdy s jednou kulturou, obhospodařovaná jedním uživatelem v jednom režimu (míněno konvenční, přechodné nebo ekologické hospodaření). Farmářským blokem je buď celý půdní blok, nebo díl půdního bloku (viz níže heslo půdní blok ve výkladu vybraných pojmů).

GM, GMO Genetické modifikace (manipulace), geneticky modifikované organismy. Jejich genetický materiál byl úmyslně změněn způsobem, kterého nelze dosáhnout přirozenou rekombinací (šlechtěním).

JTS Jetelotravní směska.

K Draslík.

KPZ Komunitou podporované zemědělství.

LAKR Léčivé, aromatické a kořeninové rostliny.

LFA Oblasti méně příznivé nebo marginální pro hospodaření (less favoured areas).

LOS Luskoobilninová směska.

LPIS Geografický informační systém (GIS), tvořený primárně evidencí využití zemědělské půdy (land parcel identification system). Referenční registr půdy sloužící k evidenci půdy pro zemědělské dotace.

Mg Hořčík.

N Dusík.

P Fosfor.

PRV Program rozvoje venkova. Základní programový dokument schválený Evropskou komisí, na jehož základě se rozdělují evropské dotace.

SAPS Jednotná platba na plochu (single area payment scheme).

SCHOK Svaz chovatelů ovcí a koz.

SZIF Státní zemědělský intervenční fond.

SZP Společná zemědělská politika.

TTP Trvalý travní porost.

ÚKZÚZ Ústřední kontrolní a zkušební ústav zemědělský

VDJ Velká dobytčí jednotka, slouží k přepočtu zátěže působené různými kategoriemi hospodářských zvířat. Je stanovena např. takto: koně nad 6 měsíců 1 VDJ, skot nad 24 měsíců 1 VDJ, ovce a kozy nad 12 měsíců 0,15 VDJ, prasničky 0,5 VDJ.

Výklad vybraných pojmů použitých v knize

Agrotechnický termín Doba vhodná k určitým pracovním operacím (setí, orba, ošetřování během vegetace, sklizeň...).

Bahnice Samice ovce, která již porodila (rodící ovce se „bahní“, říjná samice se „prská“).

Běhoun Prase od 10 týdnů věku do porážky nebo zařazení do plemenitby.

Beran Samec ovce, většinou využívaný jako chovný – registrovaný.

Boukání Říje prasnice.

Cross compliance Kontroly podmíněnosti. Kontroluje se celý způsob hospodaření (udržování půdy v dobrém stavu, nakládání s chemikáliemi, rozšíření invazních druhů atd.), který musí vyhovět standardům pro udělování evropských dotací.

Denní spotřeba pastevní píce Jedná se o plné nasycení zvířete (ad libitum), závisí na chutnosti a kvalitě porostu, dále na druhu hospodářského zvířete, individuálních vlastnostech a hmotnosti zvířat.

Doplňková krmiva Přidávají se k pastvě a doplňují krmnou dávku zvířat zejména o glycidy, sušinu a minerální látky.

Dvouletá plodina V prvním vegetačním období rostlina vytváří vegetativní orgány, v druhém generativní.

Dynamika nárůstu píce Během pastevního období není stejnoměrná, vrcholu dosahuje koncem května, v horských oblastech v červnu, pak různě rychle klesá.

Eutrofizace vody Proces obohacování vod o živiny, především dusík a fosfor. Přirozená eutrofizace nastává výplachem těchto živin z půdy a rozkladem mrtvých organismů. Nadměrnou eutrofizaci způsobuje lidská činnost, například splavování hnojiv z polí po dešti, používání pracích prášků s fosfáty apod. Důsledkem je nejprve přemnožení planktonu a sinic, později se projeví nedostatek kyslíku ve vodě a následné vymírání ryb a dalších organismů.

Fňutr Kryptorchid; samec prasete buď špatně kastrovaný, nebo s jedním nesestouplým varletem.

Fytoplankton Společenstvo jednobuněčných fotosyntetizujících mikroorganismů, které se vyskytují ve vodním sloupci přírodních i umělých nádrží.

Greening Ozelenění – s tím souvisí dotace na zvýšení podílu travních porostů a ekologicky stabilních ploch nebo na střídání plodin (pestré osevní postupy).

Hlavní plodina Rostlina, která zaujímá pozemek po celou nebo podstatnou část vegetační doby.

Hon Rozměrné pole vzniklé likvidací mezí a dalších bariér v krajině, na kterém se pěstuje jedna plodina nebo kombinace plodin.

Jednoletá plodina Rostlina, jejíž reprodukční cyklus (tvorba generativních orgánů) není delší než jeden rok.

Jehně Mládě ovce do půl roku věku.

Jehnice Ovce, která ještě nerodila.

Kanec Pohlavně dospělý samec prasete, zařazený do plemenitby.

Konverze Přechodné období farmy mezi konvenčním a ekologickým zemědělstvím. Farma musí dodržovat zásady EZ, ale produkce ještě nesmí být označována BIO. Období konverze může být různě dlouhé, liší se u rostlinné a živočišné výroby.

Krycí plodina Plodina, do které je podseta jiná plodina, poskytuje podseté plodině v počáteční růstové fázi zastínění.

Licentovaný plemeník Státní komisí uznaný býk s ověřeným původem a požadovanými vlastnostmi. Použití nelicentovaného plemeníka je trestné. Pro mladé býky do 2,5 roku je potřeba snížit počet plemenic.

Litorální pásmo Mělké, pobřežní pásmo stojatých vod s rostlinami.

Malá vodní nádrž Podle ČSN jsou to nádrže s akumulačním objemem menším než 2 miliony krychlových metrů, jejichž největší hloubka nepřesahuje 9 metrů.

Meziplodina Rostlina pěstovaná na stanovišti mezi dvěma hlavními plodinami.

Meziporostní období Doba od sklizně jedné plodiny do zasetí plodiny následné.

Minimalizační technologie Redukce hloubky a intenzity zpracování půdy, ponechání zbytků rostlin na povrchu nebo pod povrchem půdy.

Mokřad Biotop tvořící přechod mezi suchozemským a vodním ekosystémem. Žijí v něm organismy vyžadující stálou přítomnost povrchové vody nebo alespoň velmi vysoké hladiny podzemní vody.

Monokultura Pěstování jedné plodiny na jednom pozemku, může být i víceletá.

Následná plodina Plodina zařazená po pěstované plodině.

Nezemědělská půda Do této kategorie spadá lesní půda, vodní plochy, zastavěné plochy a ostatní plochy (silnice, městské plochy, lomy, rokle).

Nunva Kastrovaná prasnice.

Odstávče Mládě prasete od odstavu do 10 týdnů.

Osevní postup Plánované střídání plodin na určitých pozemcích v jednotlivých letech následujících po sobě. Doba, kdy se jednotlivé plodiny vystřídají na všech honech, se nazývá rotace.

Pastevní cyklus (turnus) Spasení pastevní plochy během pastevního období.

Pastevní období Doba od vyhnání zvířat na pastvu v jarním období po ukončení pastvy na podzim, pohybuje se v rozmezí 150– 170 dní.

Podsev Plodina setá současně s krycí plodinou nebo po jejím zasetí, na stejný pozemek. Podsev roste hlavně po sklizni krycí plodiny.

Prasnice Dospělá samice prasete po porodu.

Prasnička Dospělá samice před prvním porodem.

Prašení Porod u prasat.

Prubíř V chovu ovcí plodný samec, který pouze vyhledává říjné samice, ale není využit jako plemenný beran.

Předplodina Plodina, která se zařazuje v osevním postupu před hlavní plodinou.

Půdní blok Souvislá skupina pozemků (honů) s přibližně stejnými podmínkami (půdní a vodní režim, svažitost…). Podle zákona o zemědělství se půdním blokem rozumí souvislá zemědělsky obhospodařovaná plocha, zřetelně v terénu oddělená zejména lesním porostem, zpevněnou cestou, vodním tokem nebo neobdělanou půdou.

Sele Mládě prasete do odstavení.

Seťové lůžko Půda připravená pro výsev, s lehce utuženým podkladem kvůli kapilárnímu vzlínání a s prokypřenou vrchní vrstvou.

Sinice (Cyanobacteria) Kmen bakterií, které mají schopnost fotosyntézy; hojně se vyskytují ve vodním prostředí.

Skopec Vykastrovaný beran (maso skopců mívá slabší specifický zápach).

Sled plodin Pořadí plodin pěstovaných po sobě na stejném pozemku.

Spásací zralost trvalého travního porostu Jedná se o nejvhodnější výšku nebo růstovou fázi porostu, při níž zvířata přijmou největší množství stravitelných živin při minimálních ztrátách.

Statková hnojiva Chlévský hnůj, močůvka, kejda.

Únava půdy Snížení půdní úrodnosti, vzniklé při nerespektování správného střídání plodin na daném pozemku.

Vepř (řezanec) Kastrovaný samec prasete.

Výnosové prvky Například počet rostlin na čtvereční metr, počet tobolek (klasů) na rostlině, počet semen (zrn) v tobolce (klasu), hmotnost tisíce semen (zrn).

Zaprahnutí Ukončení produkce mléka prasnice po odstavu selat.

Zástavová zvířata Nedospělá, mladá zvířata určená k dalšímu výkrmu.

Zazemnění Původně vodní plocha přeměněná v souš. Jedná se o přirozený proces, který zapříčiňuje expanze rostlin a usazování organických a anorganických látek.

Zemědělská půda Pozemky využívané k výkonu zemědělství nebo pastevectví – orná půda, chmelnice, vinice, zahrady, ovocné sady, louky, pastviny.

Zimoviště Slouží k ustájení zvířat přes zimní období.

Zooplankton Drobní živočichové a některá vývojová stadia větších živočichů, například vířníci, perloočky, buchanky a vznášivky.

1
Úvodem

Uvažujete o odchodu z města a o tom, že byste začali hospodařit – možná se snahou o co největší soběstačnost – na několikahektarové usedlosti? Vize mít kus vlastní půdy a vyzkoušet si, zda z ní dokážeme získávat obživu, je velice lákavá. Jaký bude život v úzkém kontaktu s přírodou po vzoru našich předků, jak to přetvoří a promění nás samotné? K tomuto trendu se v poslední době připojuje stále více lidí včetně těch, kteří vyrůstali ve městech a nemají příliš přesnou představu, co všechno takové rozhodnutí obnáší. Tato kniha vám může být vydatnou pomocnicí a průvodkyní ve vašich plánech a přípravách.

Návrat ke kořenům a obživě z vlastního pozemku znamená, že budete spoluvytvářet krajinu naší země, podílet se na managementu jejích přírodních ekosystémů. Stejně jako naši předkové se totiž z přírody a krajiny svou činností nevydělujeme, ale propojujeme se s nimi a v konečných důsledcích jsme na nich závislí. Dále vás ve větší nebo menší míře čeká zapojení do systému našeho současného zemědělství, a tak je potřeba, abyste v hrubých rysech poznali jeho ekonomické a právní prostředí a jeho různé podoby, od zemědělství konvenčního po ekozemědělství, na které se v této knize zaměříme.

Od samého začátku je dobré si uvědomovat, že úsilí o naprostou soběstačnost se vším všudy v rámci jediné rodiny by bylo velmi vyčerpávající a nereálné, a že je tedy lepší si rozmyslet a naplánovat, jaký management svého pozemku zvolíme, co budeme produkovat v malém, jen pro svoji rodinu a sousedy, a co ve větším měřítku na prodej a jaké produkty budeme zase naopak získávat od ostatních lidí. Uvažovat o soběstačnosti v rámci určité osady nebo bioregionu je už daleko reálnější a mnohem radostnější, protože to obohatí náš život o společenské a kulturní aspekty.

Je také dobré hned na začátku cesty věnovat pozornost takovým způsobům managementu pozemků, které se nezaměřují na produkci jednoletých plodin, ale spíše na pěstování dřevin a dalších trvalek, někdy v kombinaci s chovem hospodářských zvířat. Tím podporují pestrost života na pozemku a zadržování vody v krajině ještě víc než biozemědělství pracující s jednoletými porosty. Tyto novátorské permakulturní přístupy (viz oddíl 5 této knihy) se mohou hodit i pro lidi, kteří se sice vystěhovali na venkov a mají větší pozemky, ale živí se „přes počítač“ svou původní profesí a na svých pozemcích si spíše přejí vytvořit oázu blízkou volné přírodě.

Přinášíme vám tedy přehled, „rozcestník“ toho nejzákladnějšího, co je dobré mít na paměti, než zvolíte svůj osobní přístup k hospodaření na svém pozemku.

1.1 Lidé, příroda a zemědělství

Před deseti až pěti tisíci lety začal člověk cíleně přeměňovat přírodní ekosystémy – stepi, lesy i louky – na zemědělskou půdu a tato kultivace již od samých počátků pozměňovala přírodní prostředí. Právě zemědělství zřejmě umožnilo vznik přebytků potravin, dělbu práce a vznik měst, a mělo tedy značnou roli ve vývoji naší civilizace.

Člověk je vždy závislý na svém prostředí, ale v neporušené přírodě mohou žít jen poměrně nepočetné kočující populace lovců a sběračů. Zemědělství svou činností vždycky přírodní prostředí proměňuje a v závislosti na místních podmínkách se může snadno stát, že je začne přímo ničit. To se v historii stalo příčinou zániku celých civilizací, které příliš intenzivně využívaly půdu a přírodní zdroje a neuvědomovaly si, jaké to bude mít důsledky.

V posledních desetiletích jsme svědky značné degradace životního prostředí, ke které významně přispívá i intenzivní neboli konvenční zemědělský systém. Mezi současné klíčové problémy patří půdní eroze (větrná i vodní), prohlubující se degradace půdy (zhutňování, ztráta organické hmoty) a poruchy počasí i vodních cyklů. Následkem klimatických změn na planetě a zejména nesprávným hospodařením na půdě dochází po celém světě k dezertifikaci, procesu degradace úrodné zemědělské půdy na pouště a polopouště. Již v roce 2007 Organizace spojených národů (OSN) označila rozšiřování pouští za jedno z největších ohrožení životního prostředí této doby; dezertifikace dnes ohrožuje asi třetinu zemského povrchu. Africká Sahara se od roku 1980 rozšířila o 233 kilometrů na jih a o 106 kilometrů na sever. Rozšiřování pouštních území není bohužel jen problémem světadílů, na kterých se nacházejí velké pouště (Sahara v Africe, Thár v Indii, Atacama v Chile), ale i Evropy a Asie – příkladem je vysychání Aralského moře, které již v podobě, v jaké je stále ještě zobrazováno ve většině zeměpisných atlasů, neexistuje.

Dalším negativem zemědělské velkovýroby je snižování agrobiodiverzity (diverzity zemědělských plodin a zvířat) a stability přírodních ekosystémů. Například celosvětově zajišťuje pouze 10–20 druhů plodin celých 80 % světové kalorické potřeby lidí a obyvatelé planety jsou závislí na pouhých čtyřech plodinách – bramborách, rýži, kukuřici a pšenici.

Nesprávná a nadměrná aplikace pesticidů a lehce rozpustných minerálních hnojiv působí pronikání těchto látek do podzemních vod. Další cizorodé látky, xenobiotika (například léčiva, dezinfekční, deratizační a asanační prostředky), se mohou stát nechtěnou a nebezpečnou součástí potravního řetězce, na jehož pomyslném vrcholu stojí člověk. Již před 25 lety bylo ve světě známo téměř 700 druhů původců chorob, škůdců a plevelů, kteří jsou odolní k některým pesticidům. Takové odolné druhy se pak mohou v agrosystémech nekontrolovatelně množit. Diskutabilní je i zavádění geneticky modifikovaných organismů do ekosystémů a potravinového řetězce.

Kořenem všech těchto negativních procesů je přístup současného konvenčního zemědělství, které se zaměřuje na krátkodobé zisky a maximální produkci bez ohledu na dlouhodobější důsledky a vedlejší účinky (externality) své činnosti. Navíc se zde projevuje nadřazený postoj člověka k přírodě, kdy lidé pokládají za své právo z přírody kořistit a necítí vůči ní žádnou morální zodpovědnost. Tento stav je dlouhodobě neudržitelný a také neslučitelný se snahami o trvalou soběstačnost lidí v rámci rodin, místních komunit nebo bioregionů. Nemusíme ani očekávat zhroucení civilizace, abychom dali přednost trvale udržitelným způsobům hospodaření, respektování přírody a jejích zákonitostí a co největší místní soběstačnosti s pokud možno uzavřenými místními cykly potravin, surovin, energií i celé ekonomiky.

1.2 Historie zemědělství ve zkratce

Moderní lidé druhu Homo sapiens žijí na Zemi přibližně 150 tisíc let a lidská civilizace mezitím prošla třemi velkými vývojovými fázemi. Z těch bylo nejdelší první období lovecko-sběračské, které trvalo do doby zhruba před dvaceti tisíci lety. Následovala fáze zemědělská, která postupně přešla do průmyslové civilizace, ve které nyní žijeme i my.

V zemědělském období před jedenácti až osmi tisíci lety začaly být postupně pěstovány obilniny a byla domestikována zvířata. Zpočátku se jednalo o pěstování pšenice, ječmene a chov ovcí, později se začal chovat skot a prasata. Postupně přibývaly další rostlinné druhy včetně vytrvalých.

V kulturách lovců a sběračů lidé žili v těsném kontaktu s přírodou a byli na ní přímo závislí. Tyto kultury zacházely s přírodou s respektem, člověk chápal sám sebe jako jednu z jejích součástí. V agrárních kulturách začal člověk své prostředí ovlivňovat cíleně. Vznikala tak od přírody odlišná, uměle vytvořená antroposféra a první agrosystémy.

V 19. století se v hospodářských systémech začal výrazně projevovat mechanistický a realistický materialismus, vycházející z děl myslitelů jako Francis Bacon a René Descartes – člověk byl přímo předurčen získat nad přírodou plnou moc a kontrolu a vše podřídit svým potřebám. Také filosofie marxismu, která ovlivňovala hospodaření s půdou v naší zemi po velkou část 20. století, zastávala vůči přírodě bezohledně utilitaristický postoj, chápala ji pouze jako zdroj surovin a výrobní prostředek.

Počátkem 20. století se začalo měnit také tradiční zemědělství, a to „zevnitř“, v přístupech jednotlivých rolníků. S tím, jak se začali lidé z venkova stěhovat do měst, se tradiční samozásobitelská role zemědělství měnila na dodavatelskou. Produktivita zemědělství se postupně zvyšovala a již kolem roku 1920 byly pozorovány první negativní změny prostředí a samotných produkčních organismů: utužování a eroze půdy, problémy s klíčivostí osiv i plodností hospodářských zvířat.

Intenzivní zemědělská výroba se začala prudce rozvíjet po druhé světové válce, kdy v celé Evropě panoval výrazný nedostatek potravin. Z tohoto úhlu pohledu můžeme zemědělství druhé poloviny 20. století hodnotit jako úspěšné, protože se mu skutečně podařilo produkci potravin dostatečně zvýšit. V České republice probíhala v 50. letech 20. století tzv. kolektivizace, kdy byla násilně a pod tlakem zabírána rodinná hospodářství, soukromé zemědělství bylo potlačeno a vznikala jednotná zemědělská družstva, případně státní statky. Kolektivizace vedla kromě ztráty hmotného majetku, často budovaného po generace, i ke ztrátě pocitu osobní odpovědnosti zemědělce za půdu, majetek a chovaná zvířata. Následky devastace selského stavu v druhé polovině 20. století jsou u nás patrné dodnes; promítají se nejen do vzhledu krajiny, ale i do vztahu k půdě obecně.

Jakou měrou v té době mizely ze zemědělské krajiny přírodní prvky, vidíme z těchto údajů: v 50. letech 20. století bylo při scelování pozemků průměrně v rámci každého katastrálního území odstraněno 350–400 stromů a 3000 m^2 keřů. Rozloha rozptýlené zeleně tak poklesla z původních 2–3 % na pouhých 0,5–0,7 % v 90. letech.

Specializace výroby od 50. let 20. století vedla především ke zvětšování zemědělských podniků, velikostí honů, zvyšovala se i koncentrace chovů zvířat a to vše vedlo k nárůstu energetických vstupů do podniků.

Velkokapacitní chovy hospodářských zvířat přinášejí velké a časté problémy. Ještě koncem 90. let bylo v České republice 452 objektů s koncentrací skotu nad 1000 kusů, 263 objektů s chovem prasat s koncentrací nad 2500 kusů, z toho přes 95 % s kejdovým systémem odklízení výkalů. Vysoké koncentrace chovů s kejdovým hospodářstvím přinášejí obrovské problémy s rozvozem a aplikací kejdy na poměrně malém území, protože vysoké dávky kejdy mají nepříznivé dopady na půdu i půdní prostředí. Tyto chovy mají negativní vliv na zdraví chovaných zvířat a nejsou vhodné ani z etologického hlediska.

Intenzivně byla prováděna meliorační opatření, ke kterým patří kultivace a rekultivace pozemků, pozemkové úpravy, odvodnění, závlahy, výstavby rybníků a zemědělských nádrží a protierozní ochrana půdy. Cílem těchto zásahů bylo například získávání nové zemědělské půdy nebo zajištění protipovodňové ochrany daného území. Pokud byla některá z těchto opatření prováděna necitlivě nebo na nevhodných místech, na dlouhá léta poškodila krajinu.

Zavádění velkoplošných technologií si vyžádalo rozsáhlé přeměny v uspořádání pozemků a jejich výraznou vláhovou unifikaci. To vše mělo za následek hluboké narušení dosavadních stanovištních podmínek a ekologických vazeb. Příkladem je odvodňování údolních niv, které ani po tomto zásahu nepřinášely velký užitek, protože jejich výnosy byly nízké a kvalita plodin špatná. Přitom krajina přišla o rozsáhlé rozlivové území v případě povodní.

Negativní ekologické následky mělo také časté rozorávání mezí a pastvin, které většinou následovalo po odvodnění. Z krajiny byla odstraňována rozptýlená zeleň, meze, remízy, aleje a stromořadí, doprovodná zeleň potoků i solitérní stromy.

Zjednodušené chápání úlohy malých vodotečí v zemědělské krajině vedlo k jejich napřimování. Toky pak měly větší spád a voda rychleji protékala korytem, což zase vyvolalo potřebu opevňování průtočných profilů betonovými prefabrikáty. Nové a opevněné břehy měly tak prudký sklon a byly tak hluboké, že přestaly plnit přirozenou funkci napajedla v krajině a naopak se staly zábranou volného průchodu zvěře krajinou. Absence tůní, meandrů a nízká průtočná hladina znemožňovaly život rybám a obojživelníkům, z napřímených toků se stala mrtvá voda.

Pole se začala doorávat až po břehové čáry nových koryt, takže při prudkých deštích byla orniční vrstva splachována do toků.

1.3 Současné konvenční zemědělství

V současnosti se od mnoha sporných způsobů hospodaření už upustilo, další zemědělské a vodohospodářské činnosti jsou upraveny zákonem (například zákaz rozorávat pole až po břehovou čáru), přesto některé sporné způsoby dodnes přetrvávají. Problémy s erozí, půdní únavou či utužováním půdy se mnohdy ještě prohlubují.

Kořen problému je v tom, že hlavním cílem konvenčního zemědělství zůstává maximalizace zisku a produkce. Toho se dosahuje intenzivním využíváním půdy, pěstováním plodin v monokulturách, využíváním průmyslových hnojiv, chemické ochrany rostlin, závlah i genově upravených plodin. Vstupy těchto materiálů a energií se neustále zvyšují a mají charakter neobnovitelných zdrojů. Konvenční zemědělství je na těchto vstupech zvnějšku plně závislé.

Chemikálie běžně používané v zemědělství – pomineme-li podezření z negativních dopadů různých přípravků na lidské zdraví – průběžně snižují kvalitu půdy, a to především okyselováním, zasolováním a kontaminací.

V důsledku tržní poptávky se neustále zjednodušují osevní postupy (nejsou do nich zařazovány plodiny zvyšující kvalitu půdy), chov hospodářských zvířat je v útlumu, zemědělským podnikům se proto většinou nedostává statkových hnojiv a při výživě rostlin musí spoléhat pouze na průmyslová hnojiva. Tato praxe stav půdy jen zhoršuje, protože má za následek průběžný úbytek organické hmoty v půdě a postupnou ztrátu přirozené půdní úrodnosti (viz oddíl o půdě v Encyklopedii soběstačnosti 1). Utužení těžkou technikou zhoršuje vodní a vzdušný režim v půdě, i z tohoto důvodu se pH půdy dále snižuje.

Nedostatek organické hmoty, utužení půdy a jednostranně zaměřené a nevhodně zvolené osevní postupy jsou hlavní příčinou bleskových povodní, které přicházejí v posledních letech.

Hospodaření na velkých lánech (celcích neboli honech) v monokulturách působí rušivě na ekologickou stabilitu prostředí a je negativní i z estetického a krajinářského hlediska.

Z toho všeho vyplývá, že intenzivní zemědělství v podobě, v jaké je dnes známe, není a nemůže být dlouhodobě udržitelné a v souladu s požadavky na ochranu přírodních zdrojů.

1.4 Ekologické zemědělství

Od 90. let 20. století se celosvětově bouřlivě rozvíjí ekologické zemědělství (biozemědělství), zájem spotřebitelů o jeho produkty se zvyšuje a zřetelně odráží přání veřejnosti stravovat se zdravě a šetrně vůči životnímu prostředí.

Od začátku 20. století existuje několik směrů a metod ekologického zemědělství, které se od sebe vzájemně liší:

• přírodní zemědělství,

• biologicko-dynamické zemědělství,

• organicko-biologické zemědělství,

• organické zemědělství v anglicky mluvících zemích,

• biologické zemědělství v německy mluvících zemích,

• biologické zemědělství ve francouzsky mluvících zemích.

Ekologické zemědělství v podobě, v jaké je známe v České republice, je upraveno zákonem č. 242/2000 Sb., o ekologickém zemědělství. V tomto zákoně jsou definovány klíčové pojmy jako ekofarma, bioprodukt, biopotravina.

Aby farma mohla fungovat v režimu ekologického zemědělství, musí dodržovat elementární pravidla, která zákon uvádí:

• chov pouze povolených druhů hospodářských zvířat,

• povinné označování bioproduktů a biopotravin,

• dodržování pravidel kontrolního systému,

• dodržování pravidel chovu hospodářských zvířat (zákaz synchronizace říje pomocí hormonálních přípravků, zákaz preventivního podávání antibiotik a alopatických léků, vazného ustájení); dále je třeba dodržovat welfare (životní pohodu) zvířat,

• dodržování pravidel pěstování rostlin (úplný zákaz používání herbicidů, pesticidů a rychle rozpustných minerálních hnojiv). Na ochranu proti houbovým chorobám jsou povoleny anorganické sloučeniny mědi, jako hnojiva mimo statkových hnojiv a kompostu mletý dolomitický vápenec (zdroj vápníku a hořčíku) a fosforit (zdroj fosforu), Thomasova a kostní moučka, guano, chilský ledek, dřevěný popel. Při ochraně rostlin jsou využívány jak preventivní metody (pestré osevní postupy, volba vhodné plodiny a odrůdy, péče o půdu, optimální technologie, výživa a hnojení), tak metody mechanické (plečkování, dlátování, mulčování...), termické (termické plečky) a biologické (bioagens – živé organismy).

Vyšší cena bioproduktů na trhu, stejně jako např. u fairtrade výrobků, odráží vyšší výrobní náklady ekofarmáře (kvalifikace, množství lidské práce i ostatních vstupů – bioosiv, krmení, povolených hnojiv apod.).

Ekofarmář musí řešit otázku, zda jeho pozemky sousedí s konvenčně ošetřovanými plochami, a pokud ano, jak snižovat jejich škodlivé působení (problémem je například přenos chemických postřiků větrem). Vhodným opatřením mohou být například výsadby živých plotů, větrolamů, pásů zeleně, izolačních travnatých pásů, zajištění různé doby kvetení a sklizně organicky pěstovaných rostlin oproti konvenčně pěstovaným nebo zřizování cest oddělujících pozemky.

Ekologické zemědělství – schéma

1.4.1 Konverze

Slovem konverze je označován přechod z konvenčního na ekologické zemědělství. Přesná pravidla konverze jsou definována v zákoně č. 344/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 242/2000 Sb., o ekologickém zemědělství. Důležitým pojmem je především přechodné období, kdy farma již hospodaří v režimu ekologického zemědělství, ale svoji produkci takto ještě označovat nesmí.

Přechodné období je různě dlouhé: dva roky u orné půdy, luk a pastvin, jeden rok u pastvin a výběhů pro nepřežvýkavce a tři roky u stávajících trvalých kultur (vinic, chmelnic, sadů). Jde o zákonem definované minimální lhůty, ale dosažení skutečné biologické rovnováhy v půdě a přirozené stability v pěstování plodin a chovu zvířat trvá podle místních podmínek i více než šest let.

Změna hospodaření přirozeně přináší řadu doprovodných jevů. Ty negativní, jako zaplevelení polí a pokles produkce, se projeví okamžitě. Změny k lepšímu nastupují pomaleji, především je to zvyšování přirozené úrodnosti, obsahu půdní organické hmoty a celkové stability agrosystému.

Plánování konverze vyžaduje vypracování dílčích etap a následujících položek:

• struktura plodin, cílový osevní postup a návrh přechodných opatření k jeho zavedení,

• bilance živin a plán hnojení,

• návrh vhodných druhů a odrůd pro podmínky stanoviště,

• systém zpracování půdy včetně protierozních a zúrodňovacích opatření,

• návrh opatření k regulaci plevelů, chorob a škůdců.

1.5 Integrované zemědělství

Mezistupeň mezi konvenčním a ekologickým zemědělstvím tvoří integrované zemědělství, které vzniklo již v 70. letech 20. století. Tento systém se snaží najít vhodné kombinace hospodaření se zřetelem na hospodářský výsledek i ochranu životního prostředí.

Základem je struktura zemědělské výroby, která odpovídá přírodním a hospodářským podmínkám konkrétního podniku nebo farmy. Skladba pěstovaných jedno- i víceletých druhů je pestrá s dostatečným podílem předplodin. Jednotlivé odrůdy jsou odolné nebo tolerantní vůči chorobám a škůdcům, s vysokou schopností využívat dostupné živiny. Osivo pochází ze semenářsky nejvhodnějších oblastí, je dobře čištěné a tříděné. Zpracování půdy je minimální a šetrné. Zásoby živin v půdě se doplňují v první řadě ze statkových hnojiv, používání průmyslových hnojiv je vázáno na výsledky rozborů obsahu jednotlivých živin. Při zakládání porostů jsou práce i čas voleny tak, aby existovala minimální potřeba ochranných zásahů.

Používání pesticidů je vázáno na prokázaný výskyt jednotlivých škůdců a na práh jejich škodlivosti. Vytváří se příznivé podmínky pro rozvoj přirozených antagonistů (tj. přirozených nepřátel škůdců), konkrétně se vysazuje rozptýlená zeleň a omezuje se aplikace pesticidů na okrajích pozemků, přednost dostávají prostředky biologické ochrany.

Pro integrované zemědělství je typická důsledná kontrola jednotlivých kroků a důraz na biologickou vyváženost celého agrosystému.

1.6 Udržitelné hospodaření v krajině

Aby bylo zemědělství skutečně šetrné, je potřeba minimalizovat jeho negativní dopady na životní prostředí. Zemědělec je závislý na kvalitě a úrodnosti půdy a naopak stav půdy je závislý na farmáři a jeho způsobu hospodaření. Jak jsme si ukázali, k podmínkám udržitelného hospodaření v krajině patří nejen péče o půdu (o její strukturu, organickou složku a život v ní), ale také vytváření podmínek pro zadržování vody v krajině, péče o biodiverzitu (a to jak o volně žijící organismy, tak o agrodiverzitu) a respektování místních přírodních podmínek, přičemž všechny tyto složky péče o krajinu jsou provázány navzájem.

1.6.1 Současný stav zemědělské krajiny v ČR

Navzdory tomu, že ochrana půdy je přímo zakotvena v zákoně č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu, který zakazuje půdu jakýmkoli způsobem poškozovat, v praxi je půda stále poškozována.

V České republice ztěžuje udržitelnou péči o krajinu fakt, že v rámci Evropské unie máme v našem státě jeden z největších podílů pronajaté zemědělské půdy (přes 80 %). Nájemci hospodařící na pronajaté půdě pochopitelně nemívají zájem o dlouhodobé zvyšování kvality půdy, při uzavírání nájemních smluv byl dosud tento požadavek opomíjen. Současně máme z celé Evropy největší půdní bloky, což je historický pozůstatek socialistického způsobu hospodaření.

Výsledkem je, že z celkových 4,2 milionu hektarů zemědělské půdy je v současnosti přes 50 % ohroženo vodní erozí, z toho je přes 500 tisíc hektarů vážně poškozeno. 14 % půdy je ohroženo větrnou erozí, 45 % půdy je utuženo a v půdě chybí i organická hmota.

Odhaduje se, že při dobré péči by veškerá zemědělská půda v České republice dokázala zadržet skoro 8,5 miliardy m³ vody, tento potenciál je však v současnosti snížen přibližně na 5 miliard m³. To znamená, že z území naší republiky odteče každý rok bez užitku přes 3,3 miliardy m³ vody (přibližně deset vodních nádrží o velikosti Lipna).

Odtékající voda s sebou odnáší úrodnou orniční vrstvu, takže půdní profil se neustále ztenčuje a úrodnost půdy klesá. Živiny nezbytné pro růst rostlin jsou pak většinou saturovány průmyslovými hnojivy. To zase přispívá k utužování půdy a ke snižování podílu organické hmoty, takže schopnost zadržovat dešťové srážky klesá v trvale sestupné spirále. Z dlouhodobého hlediska v důsledku toho ubývá podzemní vody a je narušen takzvaný malý vodní cyklus. Prší méně často, ale až příliš vydatně (přívalové deště), mění se i místní klima.

1.6.2 Cesty k udržitelnému zemědělství

Ke zvrácení tohoto negativního trendu může v České republice přispět několik jednoduchých kroků. Především je potřeba podpořit vznik malých (rodinných) farem a hospodářství, která budou mít uzavřený koloběh živin a bude v nich zastoupena rostlinná i živočišná výroba. Vedlejším efektem těchto opatření bude větší potravinová soběstačnost i bezpečnost rodin a regionů.

Dále je potřeba, aby:

• farmář respektoval místní klimatické a stanovištní podmínky (tzv. výrobní oblast),

• půdu obdělával šetrným způsobem (omezení mechanického zpracování půdy, vodní i větrné eroze, zajišťování dostatku organické hmoty),

• byly používány pestré osevní postupy a pestrá škála plemen hospodářských zvířat (péče o agrobiodiverzitu),

• nebyly používány pesticidy, herbicidy a lehce rozpustná minerální hnojiva; díky tomu se v půdě zvýší mikrobiální a biologická činnost, půda bude úrodnější, zabrání se půdní únavě (viz Encyklopedie soběstačnosti 1) a rozvoji chorob a škůdců; zvýší se biodiverzita doprovodných rostlin i živočichů v agrosystému,

• byly odpovědně využívány vodní zdroje (šetření vodou a především zachytávání a zadržování vody v krajině),

• hospodář chránil biologickou diverzitu i v přírodním prostředí vně agrosystému. Okraje polí a okrajové zóny, tzv. ekotony (viz Encyklopedie soběstačnosti 1), jsou totiž domovem pestré skladby rostlin a živočichů. Mnoho rostlin poskytuje potravu nebo úkryt přirozeným antagonistům tzv. škůdců na kulturních plodinách. Bonusem je pestrá mozaika plodin, travních a lesních porostů a dalších prvků rodinných farem, které spoluvytvářejí krajinu a působí esteticky a malebně. Krajina pak lidem poskytuje další hodnoty (rekreační, je zdrojem psychické pohody a zdraví).

Veškerá opatření zlepšující stabilitu agrosystému způsobí, že se zlepší i fyzikální, chemické a technologické vlastnosti půdy. Pěstované rostliny budou mít dostatek živin ve správné formě a budou zdravější, takže výnosy budou postupně vzrůstat.

Nejedná se o proces s okamžitým efektem, plné působení všech opatření se projeví až za zhruba 6–8 let. Proto je třeba se změnami způsobu hospodaření začít co nejdříve!

To vše je potřeba postavit na etice našeho vztahu k přírodě, jakou vyjadřuje například Dlouhý (1981): „Příroda je jednotným celkem se svou vlastní vnitřní přirozenou hodnotou. Přírodní řád, ekologická rovnováha jsou chápány jako dokonalé vzory pro lidskou činnost, člověk je chápán jako součást přírody rovnocenná ostatním živým tvorům. Člověk se nemá pokoušet násilně ovládnout přírodu, ale snažit se na základě etické a morální zodpovědnosti jednat v souladu s přírodou.“

1.7 Alternativní vize

Existují i radikálnější způsoby, jak bychom mohli perspektivně proměnit péči o krajinu a zajišťovat výživu lidí. Přitom bychom se vlastně vraceli ke způsobům hospodaření i lidské obživy, jaké převládaly před vznikem zemědělství v novodobé podobě, založeného hlavně na pěstování obilnin.

Tak například dokud u nás v podmínkách mírného pásu lidé nevyklučili lesy, využívali je k pastvě dobytka, navíc na žďářené mýtiny vysévali staré druhy obilnin (žito křibice), které se prvním rokem přepásaly a druhým rokem daly úrodu. Podobné systémy vznikaly v teplejších zemích (například Španělsko) v podmínkách savany, kde například prasata spásala žaludy a sama sloužila k obživě lidí.

I dnes bychom se mohli vydat touto cestou, ušetřit si práci a více využívat spontánních přírodních procesů, kdybychom omezili pěstování jednoletých kultur ve prospěch kultur trvalých, především dřevin. Tak vznikají různé podoby restorativního zemědělství, agrolesnictví, lesních farem, lesního pastevnictví apod. O těchto permakulturních modelech pojednává oddíl 5 této knihy. Vesměs jde o systémy, které poskytují lidem obživu v podobě plodů dřevin a živočišných produktů (maso, mléko) a v nichž se jen v menší míře počítá s pěstováním jednoletých obilnin a zelenin. Zároveň tyto systémy produkují dostatek biomasy (dřeva), takže odpadá dnešní zabírání velkých ploch energetickými plodinami (řepka, kukuřice). V budoucnu se taková hospodářství mohou poměrně snadno obejít bez přísunu fosilních paliv, protože investice lidské práce je tu menší. Celková produktivita z dané plochy je zde vyšší než u konvenčního zemědělství, ale skladba produkce je odlišná, typicky méně předvídatelná a nevhodná ke komerční produkci ve velkém. Kdybychom takto začali hospodařit ve větším měřítku, vyžádalo by si to i proměnu celého našeho způsobu života a samozřejmě i radikální změnu jídelníčku.

Protože populační růst na Zemi pokračuje a počet obyvatel planety se zřejmě ustálí nejméně na devíti miliardách, nabízí se také úvahy o omezení chovů hospodářských zvířat. Na pěstování krmiv pro tato zvířata nebo na jejich pastvu totiž potřebujeme několikrát větší plochu, než by stačila pro veganskou obživu stejného počtu lidí. Dalším důvodem úvah o omezování chovů zvířat je jejich vliv na skleníkový efekt a klimatické změny (produkce metanu). Sílí i etické ohledy a pocit, že nemáme právo zvířata takto využívat. V této knize proto věnujeme pozornost i veganským farmám a jejich hospodaření.

1.7.1 Potravinová suverenita

V posledních letech ve světě sílí hnutí potravinové suverenity. Jedná se o lidské právo na zdravé a místní kultuře přiměřené jídlo, produkované udržitelnými metodami a o právo místních společenství rozhodovat o svých vlastních potravinových a zemědělských systémech. To vše je potřeba upřednostňovat před požadavky trhů a velkých korporací.

Potravinovou suverenitu prosazují velká světová hnutí usilující o spravedlivější modely produkce potravin. V ČR působí Iniciativa potravinové suverenity (potravinovasuverenita.cz), která sdružuje například skupiny KPZ (komunitou podporované zemědělství) nebo biodynamické a sociální farmáře a je napojená na světové hnutí Via Campesina.

Hospodář, který v našich podmínkách plánuje prodej zemědělské produkce, tedy může zvážit spolupráci s komunitami ekologicky smýšlejících lidí z blízkých měst a zvolit si lokální formy odbytu a spolupráce se zákazníky.

Použité zdroje a další prameny informací ke kapitole 1

Diamond, J.: Kolaps: Proč společnosti zanikají a přežívají, Academia 2008.

Dlouhý, J.: Alternativa odlingsformer – växtprodukters kvalitet vid konventionell och biodynamisk odling. Sveriges Lantbruksuniversitet 1981.

Dlouhý, J., Šarapatka, B.: Ekologické zemědělství, Ministerstvo životního prostředí 2003, pdf dokument je dostupný online na www.mzp.cz.

Horáček, J., Ledvina, R., Koubalíková, J.: Geologie a půdoznalství, Jihočeská univerzita 1992.

Moldan, B.: Příroda a civilizace, SPN 1997.

Moudrý, J.: Konverze na ekologické hospodaření a projektování ekologických farem, Jihočeská univerzita 2007.

Petr, J., Dlouhý, J. a kol.: Ekologické zemědělství, Brázda 1992.

Šarapatka, B.: Agroekologie – východiska pro trvale udržitelné zemědělské hospodaření, Bioinstitut 2010.

Šarapatka, B., Urban, J. a kol.: Ekologické zemědělství v praxi, Svaz ekologických zemědělců PRO-BIO 2007.

Šedivý, V., Vrána, K.: Vodní hospodářství – hydraulika, malé vodní nádrže, revitalizace krajiny, SRŠ a VOŠVHE 2011.

Urban, J., Šarapatka, B. a kol.: Ekologické zemědělství I., Učebnice pro školy i praxi, MŽP 2003.

Vopravil, J.: Dobrá pachtovní smlouva může omezit degradaci půdy, Bio měsíčník 2/2016.

Zákon č. 344/2011 Sb.

cs.wikipedia.org

www.eagri.cz – stránky Ministerstva zemědělství, obsahující důležité zákony, vyhlášky a předpisy

www.potravinovasuverenita.cz

2
Současné ekozemědělství v ČR

2.1 Základní principy a postupy ekozemědělství

2.1.1 Obsah pojmu ekozemědělství

Nejdůležitějším cílem ekologického zemědělství (EZ, biozemědělství) je kvalita produkce a trvalá udržitelnost hospodaření. To se děje v co největším souladu s přírodou a s nejnižší možnou závislostí na vnějších vstupech. Ekozemědělství tedy musí fungovat v ekologicky, sociálně a ekonomicky vyváženém systému, který umožňuje produkci zdravých potravin, podporu a zachování přirozené úrodnosti půdy, přirozené podmínky chovu zvířat a dobré hospodaření s přírodními zdroji. V ekologickém zemědělství se nepoužívají průmyslově vyráběné chemické látky – insekticidy, fungicidy, herbicidy, regulátory růstu ani průmyslová hnojiva. V chovu hospodářských zvířat je zakázáno preventivně podávat léky včetně antibiotik a hormonálních přípravků k synchronizaci říjí.

Z agrotechnického hlediska jsou u ekologického zemědělství nejdůležitější tyto faktory:

• obtížnější regulace plevelů, zejména v období konverze (přechodu od konvenčního k ekologickému režimu hospodaření),

• nepřesné, pomalejší uvolňování živin ze statkových hnojiv; s těmito hnojivy je nutné nakládat pečlivě, aby se zamezilo ztrátám živin,

• větší závislost na počasí a biologických faktorech,

• nutnost dodržovat pestrý osevní postup a zásady správného střídání plodin (s ohledem na snášenlivost plodin po sobě, na hluboko či mělce kořenící druhy, ozimy a jařiny, plodiny širokolisté a úzkolisté...), vyšší uplatnění meziplodin, zařazování víceletých jetelotravních směsek (JTS), výběr vhodných druhů plodin s ohledem na stanovištní podmínky,

• využívání preventivních opatření (důkladné a časté sledování porostů, podpora přirozených nepřátel škůdců, provádění včasných zásahů),

• vhodná struktura pěstovaných plodin: obecně leguminózy nad 25 %, obilniny do 60 %, meziplodiny 20–60 %, protože zajistí ekologickou a ekonomickou stabilitu i potřeby farmy (dostatek krmiva pro zvířata).

Ekozemědělství využívá znalostí a zkušeností tradičního zemědělství, které propojuje se současnými vědeckými poznatky a moderními technologickými postupy. Důležitá je jeho role v péči o krajinu, půdu, vodní režim a biodiverzitu, a to při zachování tradičního kulturního rázu české krajiny a stabilizaci jejího osídlení.

V našich podmínkách je ekozemědělství zvlášť vhodné pro obhospodařování chráněných oblastí s vysokým zastoupením luk a pastvin nebo pro oblasti s ochranou zdrojů pitné vody.

Zemědělská půda v ČR v ekologickém režimu tvořila v roce 2013 již přes 10 % celkové rozlohy zemědělské půdy; jednalo se především o louky a pastviny v příhraničních horských oblastech (TTP tvořily asi 40 %, sady asi 23 %).

Pokud jde o srovnání produktivity EZ a konvenčního zemědělství, konkrétní výnosy vždy závisí na mnoha faktorech, takže nelze provést zevšeobecnění, které by platilo univerzálně. Velmi zjednodušeně ale můžeme říci, že u rostlinné produkce je hektarový výnos EZ zhruba o 10–30 % nižší. Někdy však srovnání ukáže vyšší výnos EZ (viz brožurka na biospotrebitel.cz).

Pro rozvoj biozemědělství jsou tedy nepostradatelní spotřebitelé, kteří nakupují bioprodukty a svými požadavky určují další směřování tohoto oboru.

2.1.2 Právní předpisy a dotační pravidla

V České republice i Evropě má ekozemědělství přesně definovaná pravidla a zákony, upravující i právo označovat produkty a potraviny jako BIO. Důležité je nařízení Rady (EHS) č. 2092/91 ze dne 24. června 1991, o ekologickém zemědělství, a k němu se vztahující označování zemědělských produktů a potravin. Určuje se zde například, že při zemědělské produkci i zpracování potravin mohou být použity pouze látky uvedené v „pozitivních seznamech“ příloh Nařízení. Ty obsahují výčty povolených hnojiv, přípravků na ochranu rostlin, krmiv, krmných doplňků nebo přípravků pro čištění a dezinfekci. Omezení počtu používaných látek vede také k vyloučení řady postupů při zpracování potravin.

V současné době jsou dotace pro zemědělce v České republice rozděleny do dvou hlavních skupin: v rámci I. pilíře, neboli Společné zemědělské politiky (SZP), se rozdělují základní (přímé) platby; II. pilíř se nazývá Program rozvoje venkova (PRV). Nastavená pravidla jsou platná až do roku 2020.

PRV je navázán na evropské strukturální fondy a podporuje především rozšiřování ekonomických aktivit ve venkovském prostoru s cílem vytvářet nová pracovní místa a zvýšit hospodářský rozvoj. Podporován je komunitně vedený místní rozvoj a spolupráce na místní úrovni. Klíčové je předávání znalostí a inovací formou vzdělávacích aktivit a poradenství. Spolupráce v oblasti zemědělství a lesnictví má vést k vyšší konkurenceschopnosti, účelnějšímu zpracování zemědělských produktů, lepším životním podmínkám zvířat a obecně k ochraně životního prostředí a účinnému využívání zdrojů.

2.1.2.1 Dotace pro ekozemědělce – struktura

PŘÍMÉ PLATBY

Přímé platby zaujímají největší podíl vyplácených finančních prostředků určených na dotace v zemědělství. Přímé platby jsou zaměřeny především na šetrný přístup k životnímu prostředí prostřednictvím režimu greening, na podporu mladých zemědělců a na podporu odvětví nebo regionů velmi důležitých z hospodářského, sociálního nebo environmentálního hlediska. Základními podmínkami pro získání této dotace je, aby byl žadatel zemědělským podnikatelem, aktivním zemědělcem a obhospodařoval zemědělskou půdu, která je na něho evidovaná v registru zemědělské půdy LPIS.

• Jednotná platba na plochu (SAPS): podpora zemědělců, kteří obhospodařují minimálně 1 hektar zemědělské půdy s některou z následujících kultur: standardní orná půda, úhor, travní porost, trvalý travní porost, vinice, chmelnice, sad, školka, rychle rostoucí dřeviny, jiná trvalá kultura, zalesněná půda, nebo s jinou kulturou opravňující k čerpání dotací.

• Platba pro mladé zemědělce: je určena mladým zemědělcům, kteří začínají v tomto oboru podnikat jako fyzická nebo právnická osoba. Cílem podpory je usnadnit založení zemědělského podniku a jeho rozvoj v počátečních letech.

• Platba pro zemědělce dodržující postupy příznivé pro klima a životní prostředí (greening): podporuje se používání zemědělských postupů příznivých pro klima a životní prostředí. Jako základní postupy jsou vymezeny: diverzifikace plodin, zachování úrovně trvalých travních porostů a zřizování ploch v ekologickém zájmu (souvrať – nedoorávání pole až k hraně, plochy s rychle rostoucími dřevinami pěstovanými ve výmladkových plantážích, zalesněné plochy, plochy s meziplodinami nebo plodinami, které vážou dusík).

• Dobrovolná (tj. výběrová, nevymahatelná) podpora vázaná na produkci:

– brambor na výrobu škrobu,

– konzumních brambor,

– chmele,

– ovoce s velmi vysokou pracností pěstování,

– ovoce s vysokou pracností pěstování,

– zeleninových druhů s velmi vysokou pracností pěstování,

– zeleninových druhů s vysokou pracností pěstování,

– cukrové řepy,

– bílkovinných plodin.

• Dobrovolná podpora vázaná na chov:

– telat masného typu,

– krav v systému s tržní produkcí mléka,

– bahnic nebo koz.

• Přechodné vnitrostátní podpory: doplňkové platby plně hrazené z rozpočtu České republiky. Lze požádat o platbu na zemědělskou půdu, chov krav bez tržní produkce mléka, chov ovcí či koz, dále o historické platby (stav k 31. 3. 2007): na pěstování chmele, brambor pro výrobu škrobu a na chov přežvýkavců.

NÁRODNÍ DOTACE

Výhradně z národních zdrojů podporuje Česká republika prostřednictvím mnoha cílených programů řadu potřebných aktivit, které přispívají k udržování výrobního potenciálu zemědělství a jeho podílu na rozvoji venkovského prostoru.

• Platby pro oblasti s přírodními či jinými zvláštními omezeními (LFA): opatření kompenzuje dodatečné náklady a ušlé příjmy v souvislosti s omezením zemědělské produkce, protože zde zemědělské podniky dosahují nižší produkce než v příznivých oblastech. Tyto oblasti se také nazývají marginální.

• Agroenvironmentálně-klimatické opatření (AEKO): podporuje způsoby využití zemědělské půdy, které jsou v souladu s ochranou a zlepšením životního prostředí, krajiny a jejich vlastností. Podporuje zachování obhospodařovaných území vysoké přírodní hodnoty, přírodních zdrojů, biologické rozmanitosti a údržbu krajiny. Tvoří ho tato podopatření: integrovaná produkce zaměřená na pěstování ovoce, révy vinné a zeleniny, ošetřování travních porostů zaměřené na údržbu cenných stanovišť na TTP, zatravňování orné půdy s cílem prevence eroze půdy, tvorba biopásů sloužících k podpoře biodiverzity ptáků, drobných obratlovců a opylovačů v zemědělské krajině a ochrana čejky chocholaté s cílem chránit hnízdiště tohoto druhu a dalších druhů ptáků hnízdících v zemědělské krajině.

Žadatelem o AEKO je subjekt obhospodařující v evidenci půdy (LPIS) alespoň minimální výměru zemědělské půdy, který nemusí být zemědělským podnikatelem. Podopatření je realizováno formou pětiletých závazků s danými podmínkami.

• Ekologické zemědělství (EZ): opatření podporuje systémy hospodaření šetrné k životnímu prostředí. Cílem je posílit prevenci degradace půdy, zachovat a obnovit cenná stanoviště na zemědělské půdě z hlediska druhové různorodosti, zvýšit ekologickou stabilitu a estetickou hodnotu krajiny. Předmětem dotace je zemědělská půda obhospodařovaná v režimu přechodného období nebo ekologického zemědělství s druhem zemědělské kultury trvalý travní porost, standardní orná půda (pěstování zeleniny a speciálních bylin, trav na semeno, ostatních plodin, pěstování jahodníku), travní porost na orné půdě, úhor na orné půdě, trvalá kultura (ovocný sad, vinice a chmelnice) a jiná trvalá kultura – krajinotvorný sad.

Žadatelem může být pouze zemědělský podnikatel, aktivní zemědělec registrovaný jako ekologický podnikatel, který má do LPIS zařazeno minimálně 0,5 hektaru zemědělské půdy. Zároveň je nutné plnit podmínky nařízení Rady (ES) č. 834/2007, o ekologické produkci a označování ekologických produktů, nařízení Komise (ES) č. 889/2008 a zákona č. 242/2000 Sb., o ekologickém zemědělství, v platném znění a dodržovat požadavky cross compliance (kontrola podmíněnosti – kontroluje se plnění standardů udržování půdy v dobrém zemědělském a environmentálním stavu; dále vliv na veřejné zdraví, zdraví zvířat a rostlin a dobré životní podmínky zvířat).

• Platby v rámci sítě Natura 2000 a podle rámcové směrnice o vodě: opatření pomáhá zemědělcům při řešení specifického znevýhodnění vyplývajícího z dodržování závazků evropských směrnic pro soustavu Natura 2000 (soustava chráněných území v rámci Evropské unie). Žadatelem může být pouze zemědělský podnikatel, který má minimálně 1 hektar zemědělské půdy s travním porostem v oblasti Natura 2000 s překryvem s 1. zónou národního parku nebo chráněnou krajinnou oblastí nebo v oblasti navazující na tato území. Žadatel musí dodržovat požadavky cross compliance.

• Dobré životní podmínky zvířat (DŽPZ): cílem opatření je zlepšení podmínek chovu hospodářských zvířat, především naplnění jejich přirozených potřeb. Podpora v rámci tohoto opatření je cílena do sektoru dojeného skotu a do sektoru prasat. Žadatelem může být pouze zemědělský podnikatel podle § 2e až § 2h zákona o zemědělství a aktivní zemědělec, který v případě podopatření na skot chová ke dni podání žádosti minimálně 5 VDJ dojnic evidovaných v ústřední evidenci a v případě podopatření na prasata chová ke dni podání žádosti minimálně 3 VDJ prasat evidovaných v ústřední evidenci. Žadatel musí dodržovat požadavky cross compliance.

Podrobné informace o jednotlivých dotačních titulech SZP a PRV a přesných podmínkách jejich čerpání je možné získat v jednotlivých Krajských informačních střediscích pro rozvoj zemědělství a venkova, na jejich webových portálech nebo na stránkách Státního zemědělského intervenčního fondu (SZIF).

2.1.2.2 Semenaření a legislativa

Vzhledem k alarmujícímu úbytku diverzity zemědělských plodin je velkým současným tématem uchovávání starých a místních odrůd a s tím související právo lidí na pěstování a šíření vlastních semínek.

Semenářství, stejně jako další obory lidské činnosti, se v posledních desetiletích silně centralizovalo, takže produkce osiv je v rukou několika málo velkých společností a počet pěstovaných odrůd nejrůznějších plodin klesá, což je velmi negativní jev. Patentované (GM) a hybridní F1 osivo nelze semenařit, a to buď z legálních důvodů, nebo proto, že výsledky by byly špatné, a osivo se proto musí kupovat každým rokem znovu. Pěstitelé tak ztrácejí kontakt s tradičními odrůdami, které jsou odolné a dobře adaptované na místní podmínky.

Pro drobné domácí pěstitele jsou právní podmínky pro uvádění semen neregistrovaných odrůd do oběhu, tedy pro registraci a šíření místních a starých odrůd, nepřiměřeně náročné. Tato regulace odráží různé obavy, například ze šíření chorob a degenerace odrůd. Největší problém je v tom, že nové odrůdy musí být velice homogenní ve svých znacích, a to i v těch, které nejsou z produkčního hlediska důležité a větší vnitřní rozmanitost odrůdy by naopak byla ku prospěchu její genetické odolnosti. Jak se tato situace ustálí, bude záviset na konečné podobě úprav osivářského zákona č. 219/2003 Sb.

Pro ekologickou produkci osiv ve větším měřítku (na farmě) platí nařízení Rady (EHS) č. 834/2007 a nařízení Komise (ES) č. 889/2007, kterým se provádí nařízení Rady.

Semenaření LAKR (léčivých, aromatických a kořeninových rostlin) v režimu EZ se všemi praktickými aspekty je detailně popsáno v oddíle 3.2.7.3 této knihy.

2.1.3 Hlavní postupy biozemědělství

2.1.3.1 Osevní postupy (střídání plodin)

Jde o hlavní metodu a základní kostru ekozemědělského systému hospodaření. Pro dané pozemky je potřeba najít nejlepší možný způsob rotace skupiny nejvhodnějších plodin.

Tradičně farmáři vždy věděli, že při pěstování stejné plodiny na stejném pozemku se výnosy snižují. Na základě zkušeností se naučili střídat plodiny a zlepšovat půdu dalšími metodami jako půdopokryvnými plodinami a zeleným hnojením.

V historii se osevní postupy (sled pěstovaných plodin a způsoby využívání půdy) vyvíjely takto:

1. žďáření – půda se získávala vypalováním lesů,

2. přílohový systém – část pozemku se na dlouhou dobu (až na 12 let) zatravnila a využívala se pouze k pastvě,

3. úhorový systém (tzv. trojpolní) – pravidelně se střídal úhor (půda ležela ladem), ozim a jařina,

4. norfolkský nebo kentský systém (čtyřpolní) – stále použitelný předchůdce dnešního systému.

Historickým základem dnešního střídání plodin jsou tzv. klasické (základní) osevní postupy, kdy se ve čtyřletých cyklech střídají jetel, ozimá obilnina, luskovina nebo hnojem hnojená okopanina a jarní obilnina.

Vliv různých rostlin na strukturu půdy

Kořeny rostlin ovlivňují strukturu půdy mechanicky, biologicky a chemicky (kořenové exsudáty – výměšky – vytvářejí příznivé prostředí pro život mikroorganismů). Na stav půdy má vliv i její ochrana rostlinným pokryvem.

Velmi pozitivně působí na půdní strukturu jeteloviny a jetelotravní směsky, pozitivně luskoviny, ozimá řepka a meziplodiny. V osevních postupech je potřeba střídat plodiny mělce kořenící (například obilniny, hrách, jetel, brambory, trávy) a hluboce kořenící (například vojtěška, vičenec, lupiny, bob, cukrovka, kukuřice). Bobovité rostliny (leguminózy) hrají důležitou roli vzhledem ke své schopnosti poutat vzdušný dusík a také kvůli schopnosti čerpat fosfor, draslík a vápník z větších hloubek půdy.

Únava půdy a vzájemná snášenlivost rostlin

Při opakovaném nebo příliš častém pěstování určité plodiny na pozemku se může stát, že půda přestane být pro tuto plodinu vhodná, unaví se. Příčinou může být nedostatek určitých živin, zhoršení struktury půdy, porušení mikrobiální rovnováhy nebo přítomnost toxických výměšků rostlin či produktů jejich rozkladu.

Intervaly, v jakých lze pěstovat na pozemku znovu stejnou plodinu, se liší. Například u lnu je to 6–7 let, u cukrovky, jetele červeného a ozimé řepky 4–6 let, u ovsa, luskovin a brambor 3–4 roky, u obilnin 1–2 roky. Poměrně snášenlivá k opakovanému pěstování je kukuřice, ale i u ní výnosy klesají. Podrobnou tabulku doporučených časových odstupů v pěstování jednotlivých plodin najdete v úvodu kapitoly 3 o pěstování hospodářských rostlin.

Opakované pěstování stejných plodin na pozemku nejenže jednostranně vyčerpává živiny, ale také podporuje rozvoj chorob a škůdců dané plodiny. Nemocné a poškozené rostliny nepokryjí tak dobře půdu (nevytvoří zapojený porost), a proto nedokážou potlačovat růst plevelů na pozemku.

Obilniny

Obilniny u nás zaujímají asi polovinu rozlohy orné půdy. Jejich výnosy jsou značně ovlivněny předchozí pěstovanou plodinou. Pokud bychom obilniny zařazovali do osevních postupů příliš často, hrozilo by jejich napadání chorobami pat stébel a kořenů.

Luskoviny

Luskoviny jsou velmi dobrými předplodinami. Obohacují půdu o dusík, hlubokými kořeny prokypřují půdu a čerpají z větších hloubek minerální živiny. Zastiňují půdu a brání rozvoji plevelů, což neplatí pro začátek jejich rozvoje, kdy naopak hrozí zaplevelení.

Olejniny, přadné rostliny a okopaniny

Jsou náročné na živiny a předplodiny, zlepšují stav půdy.

Víceleté pícniny – jeteloviny

Spolu s okopaninami hnojenými hnojem tvoří kostru osevního postupu. Z jejich posklizňových zbytků se v půdě tvoří humus. Potlačují zárodky rostlinných chorob v půdě, obohacují půdu o dusík, hlubokými kořeny prokypřují půdu a čerpají z větších hloubek minerální živiny. Po jetelovinách se sejí většinou ozimé obilniny.

Přerušovače osevních postupů

Spolu s jetelotravními směskami tuto funkci plní rostliny na zelené hnojení a LAKR (léčivé, aromatické a kořeninové rostliny). Může se jednat o preventivní, ale i fytosanitární opatření. Po zařazení přerušovače se může na pozemku pěstovat daná kultura dřív, než kdyby se muselo čekat na uplynutí běžné doporučené lhůty.

Meziplodiny

Meziplodiny využívají části vegetační doby mezi dvěma hlavními plodinami. Obohacují půdu posklizňovými zbytky, zlepšují koloběh a využití živin, regulují zaplevelení, prospívají půdní struktuře, chrání půdu proti erozi. Meziplodiny mohou být ozimé, poskytující jarní píci (ozimá řepka, žito), letní, vysévané po brzy sklizených hlavních plodinách (hořčice bílá, pohanka, svazenka) a podsevové, které se sejí na jaře do krycí plodiny a sklízejí se nebo zaorávají na podzim (jílek, jetel plazivý, jetelotravní směsky).

2.1.3.2 Zpracování půdy

V předchozích desetiletích se v zemědělství používaly co nejvýkonnější stroje, které však zhutňovaly půdu a přispívaly k její degradaci. Dnešní stroje už se konstruují také s ohledem na environmentální dopady.

Zpracování půdy je ze všech agrotechnických opatření energeticky nejnáročnější. Základními úkony jsou podmítka, orba, předseťová příprava půdy (např. smykování) a kultivace půdy v porostech (např. plečkování). V současné době se tradiční postupy začínají nahrazovat šetrnějšími a úspornějšími postupy, které se označují jako zjednodušené (redukované, metoda minimalizace).

Cílem všech těchto mechanických zásahů je vytvořit optimální půdní prostředí, konkrétně drobtovitou půdní strukturu s agregáty (drobty) o velikosti 2–10 mm, dále půdu nakypřit a zbavit plevelů. Zároveň je potřeba, aby tyto zásahy chránily půdu před erozí.

Volba technologických postupů závisí na místních podmínkách, typu půdy, její vlhkosti v okamžiku zásahu atd.

Podmítka je mělké zpracování půdy po sklizni stébelnatých plodin, po které na poli zůstalo strniště. Zlepšuje hospodaření s půdní vláhou, omezuje choroby, škůdce a plevele, podporuje biologickou aktivitu v půdě. Správný termín podmítky je dán dobou sklizně, je potřeba ji provést co nejdříve a za příznivého vlhkostního stavu půdy.

Orba se provádí nejčastěji na podzim nebo v létě před setím ozimé řepky. Je to zásah, který obrací, drobí a nakypřuje půdu. Orbu je možné provádět i na jaře, ale jedná se pouze o nouzové opatření, které je z hlediska správného zpracování nevhodné a zhoršuje fyzikální stav půdy.

Dlátování je středně hluboké kypření půdy, maximálně do hloubky 45 cm. Jedná se o nápravné opatření na utužených půdách, používají se úzké, rovné nebo šikmé dlátové kypřiče.

Smykování slouží k urovnání půdy. Bývá první polní prací, která se dělá na jaře. Místo samotných smyků je možné použít kombinované stroje.

Vláčení se provádí jak v rámci předseťové úpravy, tak i při ošetřování porostů, je to účinný mechanický prostředek proti plevelům v rané růstové fázi.

Kypření půdy nejčastěji do hloubky 8–20 cm pomáhá provzdušnit a nakypřit vrchní část ornice. Kypří se pomocí radliček různého typu.

Válení naopak slouží k utužení půdy a zatlačení osiva do půdy. Tato operace zvyšuje vzestup kapilární vody k osivu.

Zjednodušené zpracování půdy je založeno na zjištění, že výnosy půdy se jejím hlubokým zpracováním příliš nezvyšují a že obilniny reagují příznivě na půdu spíše utuženou, odpovídající půdě nezpracované. Tyto metody se používají především u obilnin, ozimé řepky a luskovin, ale také u kukuřice a částečně řepy cukrovky, kde přispívají k ochraně půdy před erozí. Jsou založeny jednak na omezení hloubky a intenzity zpracování půdy, jednak na ponechávání zbytků rostlin na povrchu půdy (mulčování) nebo v její vrchní vrstvě. Konkrétně může jít o spojení více zpracovatelských zákroků do jednoho (například orby, přípravy půdy a setí), o snižování hloubky orby a náhradu orby kypřením.

Ještě úspornější metody, jako setí do nezpracované půdy nebo výsevy do mulče z vymrzajících meziplodin, už připomínají bezorebné zemědělství, o kterém bude řeč v kapitole 5.

Časové intervaly pro mechanickou regulaci plevelů v obilí

Metody mechanické likvidace plevele v závislosti na vývinu porostu (podle Dierauera a Stöpplera)

Ochrana půdy před erozí

Chceme-li zabránit vodní erozi půdy, je potřeba dobře plánovat umístění různých kultur v krajině (orné půdy, luk a pastvin, zahrad, zalesněných pozemků apod.), zlepšovat půdní strukturu jejím zásobením organickou hmotou, aby půda lépe zadržovala vodu, dále přizpůsobit osevní postupy situaci na pozemcích (například na svažitých pozemcích zařazovat co nejméně okopanin, zařazovat podsevy), používat protierozní agrotechniku (například vrstevnicové obdělávání půdy), velmi dobré je používání křovinatých pásů zkracujících délky svahů. Nově mají zemědělci povinnost vysévat pás úzkořádkových plodin (obilnin, svazenky) u širokořádkových plodin nebo tento pás zatravnit, aby se zabránilo smyvu půdy z pole.

2.1.3.3 Bilance živin na pozemcích

Jak odhadnout bilanci dostupných zdrojů živin a jejich spotřebu na pozemku?

Živiny v půdě pocházejí ze zvětrávání hornin a minerálů, tomuto procesu pomáhá provzdušnění půdy. Dále se do půdy dostávají živiny z atmosféry (kromě fixovaného vzdušného dusíku i dusík a další prvky z odumřelých organismů – živočichů), živiny vzniklé rozkladem posklizňových zbytků a konečně živiny v organických hnojivech. Tyto hodnoty můžeme odhadnout z dostupné literatury. Naopak výstupy (úbytek) živin nastávají sklizní, dále vyplavováním, dusík může unikat do atmosféry.

Uveďme si příklady bilance tří důležitých prvků: dusíku, fosforu a draslíku.

Bilance dusíku

Obsah celkového dusíku v zemědělských půdách bývá 3000–6000 kg/ha, ale většina je vázána v půdní organické hmotě a jen malá část (1–2 %) má minerální formu dostupnou pro rostliny (převážně nitrátovou a amonnou). Organický dusík se přeměňuje v dostupné formy mineralizací, což je proces, při kterém vzniká nejprve amoniak a pak nitráty (této části procesu se říká nitrifikace). Dusík se ale z půdy může ztrácet procesem denitrifikace a volatilizace, kdy určité mikroorganismy přeměňují sloučeniny dusíku na oxidy dusíku a nakonec na molekulární dusík, který uniká do atmosféry. Dusík ve formě nitrátů se z půdy může také vyplavovat do povrchových nebo podzemních vod, a to v množství 10–60 kg/ha. Vysoký obsah dusičnanů ve vodě může působit zdravotní problémy. Omezuje ho takzvaná nitrátová směrnice, nařízení vlády č. 262/2012 Sb., definující konkrétní požadavky na hospodaření (například způsoby hnojení, nakládání s hnojivy…), které se kontrolují v rámci cross compliance.

Nejvíce minerálního dusíku se do půdy dostává biologickou fixací vzdušného dusíku, kterou nejčastěji zajišťují symbiotické bakterie na kořenech vikvovitých rostlin. Na poli s jetelem může množství fixovaného dusíku dosahovat 100–300 kg/ha ročně. Roční atmosférický „spad“ dusíku činí 35–50 kg/ha. Při hnojení organickými hnojivy připočítáme ještě 20–120 kg/ha ročně.

Zemědělské plodiny každoročně odčerpají 80–200 kg dusíku na hektar, posklizňovými zbytky se do půdy vrací 30–60 kg/ha ročně.

Bilance fosforu

Fosfor je pro rostliny obtížně přijatelný i za předpokladu, že je ho v půdě dostatek (což typicky nebývá), a zároveň je nezbytný pro zdárný vývoj rostlin.

Většina zásob fosforu v půdě je pro rostliny nepřístupná. Fosfor má většinou formu fosfátů, pyrofosfátů, může být vázán organicky i minerálně. Anorganicky vázaný fosfor může mít rozpustnou formu bezprostředně přístupnou rostlinám (v té bývá 0,5–1,5 kg fosforu na hektar), formu labilní (přístupnou až po jeho uvolnění), v níž je přítomno 400–800 kg fosforu na hektar, a formu nepřístupnou, ve které bývá 1500–3500 kg fosforu na hektar do hloubky jednoho metru.

Přechody mezi těmito formami značně závisí na půdní reakci. V neutrálních až alkalických půdách fosfor tvoří rozpustné sloučeniny s vápníkem, zatímco v kyselých půdách tvoří prakticky nerozpustné sloučeniny s hliníkem a železem. K uvolňování fosforu do přístupných forem přispívá působení kořenových exsudátů rostlin, činnost mikroorganismů v půdní organické hmotě a mykorhiza (symbióza rostlin s houbami).

Zvětráváním hornin se na jednom hektaru ročně uvolní 2–4 kg fosforu, vyplaví se 2–5 kg. Z atmosféry přejde do půdy 3–7 kg fosforu, pěstované rostliny ho odčerpají 20–70 kg a posklizňovými zbytky se do půdy vrátí 10–20 kg fosforu.

Bilance draslíku

Na draslík jsou bohaté hlavně jílovité půdy. Nejvíce draslíku, asi 95 %, je pevně vázáno ve sloučeninách nebo v mikroorganismech, a rostlinám tak není tento draslík dostupný. Draslík, který je vázán na povrchu půdních částeček a může být vytěsňován roztoky minerálních solí a zpřístupňován rostlinám, je tzv. draslík výměnný, který však tvoří pouze 0,8–3 % z celkového množství draslíku. Zbytek tvoří draslík v solích rozpustných ve vodě.

Zvětráváním hornin se ročně na jednom hektaru uvolní 5–50 kg draslíku a z jílových materiálů 10–60 kg. Z toho se zpětně fixuje 5–30 kg. Z půdy je tedy ročně k dispozici 10–80 kg draslíku. Roční ztráty vyplavováním činí 20–60 kg, z atmosféry se do půdy dostává 30 kg, odčerpávání draslíku se u různých plodin liší: u obilnin je to 40–80 kg/ha/rok, u brambor 120–200 kg, u jetelovin 100–140 kg a u cukrovky 160–220 kg. Posklizňovými zbytky se do půdy vrátí 20– 40 kg, organické hnojení půdě dodá 25–50 kg/ha.

2.1.3.4 Ochrana rostlin v biozemědělství

Podobně jako na malých pozemcích (viz Encyklopedie soběstačnosti 1) spočívá ochrana rostlin i v ekozemědělství hlavně v prevenci. Kondici rostlin posilujeme péčí o půdu, volbou vhodných agrotechnických zásahů a hnojení, podporou celkové rovnováhy ekosystémů, volíme odolné odrůdy. Když se přece jen vyskytnou choroby a škůdci, mohou se v ekozemědělství používat určité ochranné prostředky, ale vždy rychle odbouratelné a většinou přírodního původu. Ochrana se opírá o dobré znalosti pěstovaných rostlin, jejich chorob a škůdců a jejich vzájemných vztahů.

Důvodem, proč se s některými chorobami a škůdci musí biozemědělci běžně potýkat, je, že agroekosystémy jsou přece jen vždy druhově chudší než přirozené systémy a také že na naše území byla zavlečena řada organismů, které tu nemají přirozené nepřátele (například mandelinka bramborová, plíseň bramborová).

Zdravá půda

Rostliny pěstované v dobrých podmínkách a ve zdravé půdě si vytvářejí obranné látky, kterými dokážou likvidovat choroby i některé škůdce. Produkují například peroxid vodíku, kyselinu salicylovou nebo i složitější organické látky jako resveratrol (přírodní fenol, kterým se rostliny brání například útokům bakterií nebo hub). Pokud naopak pěstujeme odrůdy odolné proti chorobám ve špatných podmínkách, mohou být přece jen napadeny.

Přechod od monokultur k druhově bohatým systémům

V praxi se opakovaně ukazuje, že například ve vinicích, které jsou plošně ošetřovány neselektivními pesticidy, se pravidelně přemnožují škůdci, kteří si na pesticid vytvoří rezistenci. Naproti tomu vinice s vyšší diverzitou bylinných druhů v meziřadí a neošetřované pesticidy plošně hubícími všechny drobné živočichy si během jednoho roku nebo dvou let vytvoří rovnováhu různých organismů, které se vzájemně regulují. Totéž platí pro chmelnice nebo ovocné sady. Biologickou diverzitu jednoletých kultur můžeme zvýšit, když vyséváme směsi rostlin (například kukuřici s příměsí slunečnice).

Diverzifikace krajiny

Ekologickou stabilitu v krajině podporují prvky jako remízky, křoviny, suché zídky (hromádky vysbíraných kamenů) a podobně. Když vysazujeme pásy dřevin (obdobu bývalých mezí), dáváme pozor na výběr dřevin s ohledem na možné mezihostitele chorob, například rzí obilí.

Výběr vhodných plodin a odrůd

Velmi důležité je, aby určitý druh rostliny a její konkrétní odrůda dobře odpovídaly podmínkám stanoviště. Proto je výhodné zaměřit se na tradiční staré a místní odrůdy, které se geneticky přizpůsobily daným podmínkám a bývají nenáročné na péči a výživu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Encyklopedie soběstačnosti pro 21. století.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.