ENCYKLOPEDIE SOBĚSTAČNOSTI
pro 21. století

Rodinná zahrada

Kniha vznikla ve spolupráci s Akademií soběstačnosti.

www.akademie-sobestacnosti.cz

Encyklopedie soběstačnosti pro 21. století

Rodinná zahrada

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Eva Hauserová – editorka

Autoři:

Ing. Petr Dostálek

Ing. Alena Gajdušková

Eva Hauserová

Kateřina Horáčková

Ing. Dana Kellnerová

Ing. Jana Kotoučková

Jaroslav Svoboda

RNDr. Mojmír Vlašín

Ing. Helena Vlašínová, Ph.D.

Copyright © Eva Hauserová, 2016

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2016

Cover design © Renata Brtnická, 2016

Illustrations © Jiří Hlaváček, 2016

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-093-5

1
Úvod

Eva Hauserová

Proč právě soběstačnost?

Vlna současného zájmu o tuto tematiku neznamená, že bychom se snad chtěli úplně izolovat a vystačit si po všech stránkách sami nebo jen v rámci nejužší rodiny, a proto je tenhle pojem trochu ošidný. Přesto lepší po ruce nemáme. Soběstačnost totiž znamená zároveň i sdílení. Trendy „do it yourself“, domácího vaření a pěstování jídla, vtipného recyklování, městského kutilství v komunitních dílnách, vlna zakládání městských komunitních zahrad a celosvětové hnutí Transition, které řeší, jak žít udržitelně v podmínkách globálního oteplování – to všechno svádí lidi dohromady v okolí jejich domovů, v okruhu přátel a spřízněných duší. Poskytuje jim to nejen dobrý pocit z udržitelného způsobu života a uspokojení ze získávání nových dovedností, ale hlavně pocit sounáležitosti a nové, kvalitnější a hlubší prožívání lidských vztahů a každodenních činností.

Snad bychom mohli použít i pojem nezávislost. Hledáme způsoby, jak se postupně nebo částečně odpojovat od společenského systému, kde v lidech sílí pocit, že přestávají mít své životy pod kontrolou a že o všem rozhodují nadnárodní korporace. Hledáme způsoby, jak vytvářet společenství, která budou mít lidský rozměr, která budou schopna přímo v místě uzavírat koloběhy surovin a odpadů a získávat a využívat obnovitelné zdroje energie, kde se nebude ztrácet know-how předchozích generací. To všechno samozřejmě mnohem lépe zvládneme v celém společenství než sami. Mohli bychom tedy také mluvit o soběstačnosti lidského společenství. Takového, kde k sobě máme blíž nežli dřív.

Jak Encyklopedii soběstačnosti číst

Nevolili jsme abecedně řazená hesla, protože látka se tomuto „rozházenému“ pojetí vzpírala. Je tedy řazena tak, aby navazovala logicky a tvořila souvislou „učebnici“ soběstačného životního stylu. Na konci každé kapitoly najdete odkazy na příslušnou odbornou literaturu a další zdroje informací, protože tato encyklopedie nemůže sloužit jako jejich podrobný a vyčerpávající zdroj. Má fungovat jako vodítko pro první orientaci a jako rozcestník, který vám poradí, kam dál.

Látku jsme rozdělili na tři moduly a každému z nich bude věnován jeden díl encyklopedie:

1) Soběstačnost rodiny – zahradník samozásobitel, malé domácí nebo rodinné hospodářství.

2) Pastevec, farmář, sběrač – větší systémy v napojení na přírodu, management rozsáhlejších pozemků s co nejmenšími zásahy.

3) Společenství a obydlí – alternativní ekonomika, komunity, město a také úvod do ekologického stavitelství a hospodaření s energiemi.

Soběstačnost na rodinné zahradě

Zahradničení může obecně být produktivnější než zemědělské obdělávání půdy, protože do poměrně malého pozemku vkládáme více energie a péče. I amatéři mohou na malých pozemcích včetně městských vypěstovat srovnatelný objem potravy jako zemědělci na stejné rozloze polí.

Nechte si projít hlavou ekologické zákonitosti a zamyslete se i nad nekonvenčními způsoby, jak svoji zahradu využít. Po stránce energetických vkladů, nízkoúdržbovosti a trvalé udržitelnosti z těchto úvah vychází velmi dobře jedlý les neboli lesní zahrada a zaměření na tři typy úrody: ovoce, ořechy a listovou zeleninu. Můžeme zkusit pozměnit svůj jídelníček a jíst více těchto potravin. Naši předkové se totiž začali živit převážně obilninami poměrně nedávno a jídelníček složený z plodů a listů (a občas živočišných bílkovin) je pro nás nejpřirozenější a pravděpodobně jsme na něj geneticky nastavení. Naše publikace vám ale přináší přehled pěstování všech běžných a některých méně známých plodin, a tak si sami najdete „své“ rostliny, které vám vyhovují nejlépe.

Pustíte-li se také do chovu některého druhu užitkových zvířat, postoupíte tím v soběstačnosti ještě o stupínek výš. Volba obvykle padne na drůbež, z důvodů, o kterých se dočtete víc v kapitole o jejím chovu.

V samém závěru této publikace najdete podrobnější obsahy druhého a třetího dílu, které chystáme. Pomohou vám rozšířit soběstačnější a udržitelnější způsob života jak „ven“, na větší pozemky, tak „dovnitř“, do oblasti lidského společenství a staveb.

Přejeme vám mnoho úspěchů v uskutečňování vašich soběstačných plánů!

2
Ekologie v kostce

Eva Hauserová

Ať přistupujeme k tématu soběstačnosti z kterékoli strany, ať nám jde o produkci vlastního jídla, o obydlí svépomocně postavené z místních zdrojů, o analýzu energetické bilance našeho životního stylu, nebo o vyladění vztahů v rámci komunity, vždycky operujeme v rámci zákonitostí ekosystému naší planety, v rámci jeho vnitřních vztahů a cyklů. Než se pustíme do rozvah o soběstačnosti a do plánování jednotlivých projektů, je velmi užitečné si připomenout, jak planetární ekosystém i různé menší ekosystémy fungují a jak se do nich můžeme svým životním stylem co nejúčinněji zapojit – což znamená vynakládat co nejméně energie, chovat se co nejšetrněji a co nejvíc se svým prostředím spolupracovat.

Ekologie je věda zkoumající vzájemné vztahy mezi živými organismy i vztahy těchto organismů k jejich prostředí, nauka o souvislostech v přírodě. Zkoumá přírodní struktury, funkce a procesy.

V širším smyslu se tento pojem používá pro aplikovanou ekologii čili činnost člověka zaměřenou na ochranu přírody nebo životního prostředí. Stejný význam má nově prosazovaný termín environmentalistika.

2.1 Ekosystém

Ekosystém je soustava živých a neživých složek životního prostředí, které spolu existují v určité době a určitém prostoru a jsou propojeny koloběhem látek a energie. Je to ucelená část přírody bez výrazné závislosti na okolí, která však není uzavřená – příkladem je ekosystém listnatého lesa, rybníka nebo osamělý strom se všemi svými obyvateli.

V každém ekosystému je možné rozlišit výrazné, jasně definované potravní (trofické) a energetické vazby, propojující všechny jeho složky. Dalšími důležitými znaky ekosystému jsou neustálý vývoj a samoregulace, jež podmiňuje stabilitu ekosystému.

Ve střední Evropě naprosto převládají ekosystémy ovlivněné člověkem.

Společenstvo – biocenóza

Tímto pojmem označujeme biologickou složku ekosystému, tedy populace různých na sebe vázaných druhů rostlin, živočichů a mikroorganismů, které v daném místě žijí. Společenstvo je charakterizováno druhovou diverzitou, strukturou potravních sítí a sukcesí.

2.2 Diverzita (biodiverzita) a ekologická stabilita

Druhová diverzita je rozmanitost, pestrost, bohatství biologických druhů v určitém společenstvu; čím více biologických druhů spolu žije, tím více vazeb se mezi nimi vytvoří a tím lépe je využita energie v potravních vztazích.

V přirozených ekosystémech může vyšší diverzita znamenat i vyšší stabilitu, ale diverzitu ekosystémů nelze považovat za jednoznačné kritérium pro hodnocení jejich stability. Diverzita se obvykle v časných stadiích vývoje společenstva zvětšuje, ale později během vývoje může klesat s tím, jak roste velikost a délka života dominujících organismů (například v rostoucím lese) a jiné organismy jsou vyřazeny. Záleží na tom, zda přitom roste i počet různých nik (například niky poskytované velkými a odumírajícími stromy).

Ekologická stabilita je pojem, který může podle souvislostí znamenat buď rezistenci systému – odolnost, schopnost odolávat vnějším vlivům, absorbovat je bez znatelných změn, nebo spíše resilienci – pružnost, schopnost „unést“ vnější zásah, vliv či změnu podmínek, dočasně se sice z původního stavu vychýlit, ale pak se do něj vrátit.

Některá společenstva mají vyšší stabilitu, jejich narušení je obtížné a vnitřní vazby pružné – například společenstva existující v podmínkách pravidelných záplav nebo období sucha. Jiné ekosystémy jsou méně odolné a zranitelnější – například tropické deštné lesy s řadou úzce specializovaných druhů. Mezi odolností ekosystému a jeho diverzitou tedy vždy neplatí přímá úměra.

Přirozené přírodní ekosystémy, do kterých člověk nezasahuje, bývají druhově bohaté a schopné autoregulace a vývoje, při částečném porušení mají možnost obnovy. Umělé ekosystémy vytvořené člověkem, jako jsou pole, louky, zahrady, parky, lesy, rybníky atd., bývají druhově méně bohaté, a proto nestabilní, snadno narušitelné, neschopné autoregulace.

Nika je doslova výklenek, místo k životu, soubor životních podmínek typických pro jeden biologický druh, kombinace určitého stanoviště, potravy, časového režimu a dalších faktorů. Organismy, které mají stejnou niku, si konkurují, ale konkurovat si přestávají, pokud se jejich niky překrývají jen částečně; například nika výra a jestřába se liší tím, že výr loví v noci a jestřáb ve dne.

Ekoton je pásové (lemové, okrajové, přechodové) společenstvo na styku dvou různých společenstev, například louky a lesa nebo louky a rybníka. Obsahuje druhy mikroorganismů, hub, rostlin a živočichů z obou sousedních společenstev, ale i další jedinečné druhy. V ekotonu se projevuje okrajový účinek – zvýšení druhové pestrosti a hustoty oproti okolním společenstvům, což do značné míry souvisí se stabilitou krajiny.

Velká část ekotonových společenstev v naší krajině má původ v činnosti člověka. Při navrhování pozemku je dobré k okrajovému účinku přihlížet a záměrně vytvářet ekotony (viz kapitola 5 – Navrhujeme pozemek).

2.3 Homeostáze – autoregulace ekosystému

Homeostáze je dynamická funkční rovnováha udržovaná systémem zpětných vazeb, a to vlastními silami ekosystému, jeho vnitřními autoregulačními mechanismy. Zpětné vazby jsou nejčastěji negativní (pomnožení určitého živočicha vede k úbytku zdrojů potravy a tím ke snížení jeho populace), opakem jsou zpětné vazby pozitivní (degradace půdy nastartuje erozi, ta pak stále sílí). Ekosystém kolísá kolem rovnovážného stavu podle toho, jak právě působí faktory vnějšího prostředí. Nadměrné vychýlení vede k dočasnému nebo trvalému zhroucení ekosystému a posunu do jiného stavu rovnováhy.

Autoregulační mechanismy zabezpečují kolísání všech stavů, dějů a složek ekosystému kolem rovnovážného stavu, stálou souhru koloběhu látek a toku energie. Tento stav nevyžaduje vnější zásahy nebo popudy. Pro nás jako pro hospodáře je ideální stav, který se homeostázi co nejvíce blíží, protože vyžaduje nejmenší vklady naší energie.

2.4 Sukcese

Sukcese je posloupnost fází vývoje společenstva, změny jeho druhového složení a procesů v průběhu času. Dobrým příkladem je holá půda, kde v našem klimatu nejprve vyrostou jednoleté a pak víceleté ruderální (rumištní) rostliny, po nich nastoupí vytrvalé traviny, potom pionýrské dřeviny a časem se zde vyvine vzrostlý les. V nižších a středních polohách sukcese většinou směřuje k listnatému lesu, ve vyšších polohách například k ekosystému horské smrčiny.

Sukcese vrcholí ustáleným ekosystémem, v němž se na jednotku získávané energie uchovává nejvíce biomasy a nejvíce symbiotických vztahů mezi organismy. Toto vrcholné stadium sukcese, k němuž systém přirozeně směřuje, se nazývá klimax.

V místech, která nikdy nebyla pokrytá vegetací, probíhá sukcese velmi pomalu (např. na skále, důlních výsypkách, haldách, na půdách obnažených erozí). Rychlejší sukcese nastává v místech, jež už pokrytá vegetací byla (na lesních pasekách, opuštěných polích, nekosených loukách a pastvinách apod.).

Klimax je závěrečný vývojový stupeň procesu sukcese. V klimaxovém ekosystému jsou tok energie a koloběh látek v rovnováze s okolním prostředím. To například znamená, že velikost produkce (množství biomasy vytvořené na určité ploše v určitém čase) je úměrná rychlosti rozkladu biomasy; příjem minerálních látek z půdy nepřevyšuje návrat živin do půdy, energie vázaná fotosyntézou je v rovnováze s odběrem energie při dýchání. Jinými slovy, co se zde vyprodukuje, to se také spotřebuje.

Klimaxové stadium tedy představuje nejvyváženější ekosystém, který ale nemusí být nejstabilnější a může být snadné ho narušit (například vykácením lesa). Také nemusí mít nejvyšší diverzitu a ani nemá žádoucí produktivitu z hlediska člověka jako konzumenta.

Sukcese

2.5 Toky energie v ekosystémech

V podstatě má 99,9 % energie dostupné na zemském povrchu původ ve sluneční energii. Zbývající část představuje geotermální energie, energie přílivu a odlivu. Univerzálním zdrojem energie pro živé organismy (s malými výjimkami, jako jsou třeba sirné bakterie) je sluneční záření. To má mnoho složek, viditelné světlo a tepelné záření představují pouze dvě z nich, které vnímáme a využíváme nejvíc. Jen malá část slunečního záření může být přeměněna fotosyntézou a dál využita živými organismy.

Sluneční světlo dopadá na biosféru v množství označovaném jako solární konstanta. Tato veličina udává výkon slunečního záření procházejícího na hranici zemské atmosféry a má hodnotu 1,373 kW.mˉ². Na zemi dopadá celkem 1,8.10^17 W.

Fotosyntéza je proces, v němž se v zelených rostlinách mění energie světelného záření na energii chemických vazeb. Z oxidu uhličitého (ve vzduchu) a vody se vytvářejí cukry a uvolňuje se kyslík.

Zjednodušená rovnice fotosyntézy:

6 CO_2 + 12 H_2O → C_6H_12O_6 + 6 O_2

Bílé sluneční světlo se skládá z různých vlnových délek a rostliny potřebují záření jak červené, tak modré části spektra. Na to musíme brát ohled, když je pěstujeme pod umělým osvětlením.

2.5.1 Potravní (trofické) řetězce

Potravní (trofický) řetězec představuje zjednodušené schéma potravních vztahů v ekosystému, kdy seřadíme jednotlivé druhy tak, že předcházející druh je vždy zdrojem potravy (energie) pro druh následující.

Podle úlohy v potravním řetězci, tedy podle způsobu, jakým se živí, můžeme živé organismy dělit na producenty, konzumenty a destruenty. Producenti získávají obživu z neživého prostředí a sluneční energie, a jsou tedy autotrofní. To dovedou zelené rostliny.

Heterotrofní organismy se živí jinými organismy a jejich produkty. Sem spadají dvě podskupiny: potravou konzumentů jsou jiné organismy v nerozloženém stavu, zatímco destruenti rozkládají odumřelé organismy nebo jinou biomasu – tedy hmotu vytvořenou živými organismy – zpět na jednoduché anorganické látky, které opět slouží jako výživa rostlinám.

Jako konzumenty I. řádu označujeme býložravce, jako konzumenty II. řádu masožravce.

Ekosystém rybníka

IA – producenti, pobřežní a vodní rostliny, IB – producenti, drobné vznášející se řasy,
II-1 – konzumenti I. řádu (býložravci), II-2 – konzumenti II. řádu (masožravci),
II-3 – masožravci druhého stupně

Podle Oduma (viz seznam literatury)

Energetická účinnost potravních řetězců

V potravních řetězcích se přesouvají látky a energie obsažené v chemických vazbách mezi rostlinami, býložravci, masožravci a rozkladači. Na každém stupni řetězce se část energie ztrácí ve formě tepla. Uvádí se, že zelené rostliny využijí při fotosyntéze asi 1 % dopadající sluneční energie, býložravci využijí energii rostlinné potravy asi z 10 % a masožravci energii z těl býložravců nejvýš z 20 %. Například pastvina o ploše 5 ha uživí 4 býložravce o celkové váze 1000 kg a ti (a jejich mláďata) zase trvale uživí jednu šelmu o váze asi 50 kg (Braniš 1997).

Podle stejného klíče můžeme uvažovat o tom, kolik se z dané plochy uživí lidí konzumujících maso, vegetariánů nebo veganů.

2.5.2 Produktivita ekosystémů

Ve vyvážených (klimaxových) společenstvech je primární produkce (tedy to, co vytvoří primární producenti) úplně spotřebována živými organismy (rostlinami, živočichy i mikroorganismy), takže čistá produkce společenstva (tj. přebytky, nárůst) na konci ročního cyklu je malá nebo nulová. Jinými slovy: koloběhy živin a energie ve vyzrálém, klimaxovém lese jsou dokonale uzavřeny, a chceme-li konzumovat produkci takového lesa, musíme do koloběhů zasáhnout a přerušit je.

Pravý opak představuje pole – jde o systém na počátku sukcese, s rychlou produkcí za krátkou dobu, který má vysokou primární produkci a také (pokud je chráněno před konkurujícími konzumenty) vysokou čistou produkci. Vyžaduje ovšem mnoho zásahů a velké vklady práce a energie.

Srovnání primární produkce využitelné člověkem v kg/ha/rok:

sběr potravy v přirozených ekosystémech

0,4–20

zemědělství bez dodatkové energie (paliv)

50–2000

pěstování obilovin s dodatkovou energií

2000–20 000

Primární produkce různých ekosystémů v 1000 kcal/m²/rok:

pouště

pod 0,5

travinná společenstva, horské lesy

0,5–0,3

vlhké lesy, mělká jezera, zemědělství

3–10

říční delty, úrodné nížiny, zemědělství s pomocnými zdroji energie

10–25

mořské mělčiny

0,5–3

hluboká moře

pod 10

Podle Oduma, 1977

Použité prameny a další literatura:

Braniš, M.: Základy ekologie a ochrany životního prostředí – učebnice pro střední školy, Informatorium 1997.

Jacke, D., Toensmeier, E.: Edible Forest Gardens, Ecological Design and Practice for temperate Climate Permaculture, vol. 1 – Ecological Vision and Theory for Temperate Climate Permaculture, Chelsea Green Publishing 2005.

Jakrlová, J., Pelikán, J.: Ekologický slovník terminologický a výkladový, Fortuna 1999.

Johanisová, N.: Ekologie v souvislostech, České Budějovice, PdF JčU 1994.

Lovelock, J.: Gaia-živoucí planeta, Praha, Mladá fronta 1994.

Máchal, A., Husták, J.: Malý ekologický a environmentální slovníček, Brno, Rezekvítek 1997.

Míchal, I.: Ekologická stabilita, Brno, Veronica 1994.

Odum, E. P.: Základy ekologie, Praha, Academia 1977.

Storch, D., Mihulka, S.: Úvod do současné ekologie, Praha, Portál 2000.

Šlégl, J.: Ekologie pro gymnázia, Praha, Fortuna 2010.

Townsend, C. R., Begon, M., Harper, J. L.: Základy ekologie, Univerzita Palackého Olomouc 2010.

Wilson, E. O.: Rozmanitost života, Praha, Lidové noviny 1995.

On-line zdroje informací:

www.nazeleno.cz/ekologie.dic

www.imaturita.cz/maturitni-otazky/biologie/ekologie/359/

3
Půda

Eva Hauserová, Alena Gajdušková

3.1 Co je půda

Půda je přírodní útvar vzniklý z povrchových zvětralin zemské kůry a z organických zbytků. Je životním prostředím půdních organismů a rostlin a je to dynamický, stále se vyvíjející živý systém, schopný regulovat koloběh látek. Na této tenké vrchní vrstvě Země závisí přežití a prosperita všech suchozemských biologických společenstev, přirozených i umělých. Půda se z matečních hornin vytváří po celá tisíciletí, podle místních podmínek potřebují 2–3 cm půdy ke svému vzniku 100–1000 let, ale nevhodným obděláváním a erozí může úrodná vrstva půdy zmizet už za několik let.

Orná půda tvoří asi 10 % suchozemských ploch na Zemi.

V ČR připadá na osobu 0,288 ha orné půdy, 10 % území státu je zastavěno nebo pokryto pevnými povrchy jako asfalt a beton.

Z hlediska hospodaření na pozemku jsou nejdůležitějšími vlastnostmi půdy:

• schopnost zadržovat vodu,

• struktura (například jílovitá, písčitá),

• obsah živin přístupných pro rostliny,

• pH reakce (kyselost či zásaditost půdy).

Stará půdní síla je přirozená půdní úrodnost, která se vytvářela desetitisíce let. Pokud o úrodnou vrstvu půdy nepečujeme (takže se zvyšuje hodnota pH a půda je příliš kyselá nebo trpí nedostatkem organické hmoty), stará půdní síla se ztrácí a její obnova trvá velmi dlouho (sto a více let).

Půdní únava vzniká při jednostranném vyčerpání půdy, například pěstováním stejného typu rostlin po několik let za sebou. Jednotlivé druhy totiž odčerpávají z půdy stejné živiny a negativně ovlivňují stav půdy, k tomu se často přidává zátěž chorob a škůdců, kteří reagují na nahromadění rostlin stejného druhu. Úrodnost půdy se pak snižuje a výnosy klesají. Náprava a prevence spočívá v pravidelném střídání kultur. Rostlina nebo rostlinná čeleď by přitom neměla přijít na stejný pozemek příliš brzy (radí se tyto intervaly: pro mrkev 3–4 roky, česnek 4–7 let, brambory a ostatní lilkovité 3–4 roky, brukvovité 3 roky).

Půdní eroze (větrná a vodní) je proces, který pro půdu představuje největší riziko. Organické a minerální částice půdy jsou z erodovaných ploch odnášeny a ukládány na jiných místech, například se jimi zanášejí vodní toky a nádrže. Takto může zmizet celá horní úrodná vrstva půdy – ornice a může dojít až k obnažení podorničního horizontu.

3.1.1 Funkce půdy v přírodě

• Půda je základním článkem potravního řetězce a substrátem pro růst rostlin.

• Půda je životně důležitou zásobárnou vody pro suchozemské rostliny a mikroorganismy. Filtruje a čistí vodu, která přes ni prochází.

• Organismy žijící v půdě (edafon) umožňují řadu důležitých procesů, jako je přijímání živin rostlinami. Půdní organická hmota je hlavní suchozemskou zásobárnou uhlíku, dusíku, fosforu a síry a bilance a přístupnost těchto prvků je neustále ovlivňována působením mikrobů.

3.2 Typy půdy

Minerální podíl půdy, který vzniká zvětráváním mateční horniny, se skládá z částic různé velikosti. Čím menší jsou tyto částice, tím větší mají povrchovou plochu a tím víc drží pohromadě, vzrůstá tedy koheze (soudržnost) a adheze (přilnavost) půdy. To pak ovlivňuje téměř všechny půdní vlastnosti a určuje typy půdy.

Kořeny rostlin potřebují vláhu, ale současně i vzduch. Optimální poměr pevné fáze, vody a vzduchu v půdě je (v procentech) 50 : 34 : 16. Jílovité půdy zadržují vláhu nejvíc, písčité půdy ji nejvíc propouštějí, hlinité půdy jsou pro pěstování většiny užitkových rostlin ideální. Jílovité půdy obsahují více živin než písčité půdy a lépe si také udrží živiny, které přidáme hnojením, zatímco z písčité půdy se živiny při dešti rychleji vyplavují. Všechny typy půd velmi zlepšíme přidáváním humusu a mulčováním, protože půda pak lépe zadržuje vláhu i živiny a současně je kyprá a provzdušněná (nevznikají na ní povrchové škraloupy).

Ke klasifikaci půd se u nás nejčastěji používá Novákova stupnice:

Obsah částic menších než 0,01 mm (v %)

Druh půdy

Klasifikace půdy

Poznámka

0–10

písčitá

lehká

je třeba zlepšovat organickou hmotou, z písčitých půd se snadno vyplavují živiny

10–20

hlinitopísčitá

lehká

20–30

písčitohlinitá

středně těžká

30–45

hlinitá

středně těžká

optimální pro pěstování většiny rostlin

45–60

jílovitohlinitá

těžká

jílovité půdy déle drží živiny a vodu, hůře se prohřívají, jsou studené

60–75

jílovitá

těžká

je třeba zlepšovat organickou hmotou, hrubšími částicemi (pískem)

nad 75

jíl

těžká

Jednoduché testy půdy

Na několika místech postupně vezmeme hrst vlhké půdy a stiskneme ji v dlani. Pokud se po otevření dlaně půda rozpadne, jedná se o lehkou písčitou půdu. Jestliže se vytvoří větší hrudky, máme středně těžkou humózní půdu. A držíme-li v ruce pevnou hroudu zeminy, jedná se o těžkou hlinitou až jílovitou půdu. Ideální zahradní půda je středně těžká, kyprá, jemně zrnitá.

Vzorek půdy můžete také rozmíchat v kompotové sklenici s vodou a nechat čtyřiadvacet hodin usadit. Na dně zůstanou největší částice (kamínky, písek), nad nimi bude vrstva jemných částic (jíl) a nejvýše se usadí organická hmota.

3.3 Kyselost a zásaditost půdy

O kyselosti či zásaditosti půdy vypovídá pH hodnota půdy. Jde o hodnotu odvozenou z množství a aktivity vodíkových iontů. Neutrální hodnota pH je 7, vyšší hodnoty znamenají zásaditou reakci, nižší kyselou. Ideální hodnota pH půdy pro většinu rostlin je mírně kyselá, 6,5–6,7.

Vápenitá (zásaditá) půda může některým rostlinám působit chlorózu – žloutnutí listů, protože železo a hořčík, které rostlina potřebuje k vytváření zeleného barviva – chlorofylu, zůstávají v půdě vázané na vápenec. Pokud je na vápenitém podkladu vrstva dobré půdy alespoň na výšku rýče, chloróza tolik nehrozí.

Kyselejší reakce půdy dosáhnete, když přidáte organickou hmotu z jehličnanů (jehličí, štěpka, kompostovaná kůra), kyselou reakci má i listovka, tedy kompost z listů listnáčů (zejména ořešáku, dubu). Také přizpůsobte výsadby vyššímu pH a pěstujte rostliny, které jsou vůči němu snášenlivé – např. meruňky, černý bez, ořešák vlašský, jeřáb, ostružinu, hloh, lísku.

Naopak ve velmi kyselé půdě při hodnotách pH pod 5 mikroorganismy živoří a všechny minerály potřebné k výživě rostlin s výjimkou železa a manganu přestávají být pro rostliny dostupné. Takovou půdu je možné zlepšit, pokud je lehká, mletým vápencem, a je-li těžká, oxidem vápenatým, pomůže i popel ze dřeva.

Příčiny okyselování půd:

• vyplavování hořčíku (Mg) a vápníku (Ca) zejména v oblastech s bohatými srážkami na pozemcích bez rostlinného pokryvu,

• odčerpávání zásaditých složek nebo vylučování kyselinotvorných látek rostlinou,

• ochuzování půdy o Ca používáním hnojiv, jako jsou draselné soli, kainit, bezvodý amoniak,

• pěstování pouze mělce kořenících rostlin, kterými nemůže být Ca z hlubších vrstev „vytažen“ do ornice,

• silné zamokření pozemku (nedostatek vzduchu a nadbytek vody),

• kyselé deště,

• používání fyziologicky kyselých hnojiv; například 1 kg dusíku dodaného v síranu amonném – (NH_4)2SO_4 – vyvolá průměrně kyselost, k jejíž neutralizaci je třeba 2,99 kg oxidu vápenatého – CaO.

Půdy mají pufrovací schopnost – tlumí změny pH nebo jim odolávají a udržují hodnoty pH co nejstálejší. Velký vliv na pufrovací schopnost půd má obsah humusu.

Pro orientační zjištění pH půdy je možné zakoupit jednoduchou testovací sadu.

Odhad pH půdy podle rostlin, které se na ní vyskytují (podle Vlašínové):

Silně kyselá půda – máta rolní, šťovík menší, rmen rolní, hasivka orličí, borůvky, jahodník.

Zásaditá půda – drchnička rolní, jetel plazivý, šalvěj luční, ostrožka stračka.

3.4 Prvky nezbytné pro život rostlin

Rostliny čerpají některé potřebné prvky (kyslík, vodík, uhlík) z vody a ze vzduchu, ale další prvky pro stavbu svých těl získávají z půdy. Jsou to dusík (N), síra (S), fosfor (P), vápník (Ca), draslík (K) a hořčík (Mg). Všech těchto prvků je potřeba větší množství, proto je označujeme jako makroprvky. V nepatrném množství rostliny potřebují stopové prvky jako bor (B), měď (Cu), mangan (Mn), zinek (Zn), železo (Fe), molybden (Mo), chlor (Cl) nebo sodík (Na), které působí jako katalyzátory chemických reakcí.

Půdu si můžete dát analyzovat ve Výzkumném ústavu meliorací a ochrany půdy, nabídku různých testů včetně ceníku najdete na www.vumop.cz.

Hlavní živiny a jejich působení:

Prvek

Správné dávkování

Předávkování

Nedostatek

dusík
(N)

podporuje růst výhonů a listů

přehnaný růst, vysoký obsah vody, náchylnost k nemocem, špatná trvanlivost

žloutnutí listů, oslabený růst

fosfor
(P)

podporuje tvorbu květů a plodů a buněčnou stavbu

poruchy látkové výměny, Fe a Cu nemohou být přijímány

malá násada plodů, časté na silně kyselých nebo alkalických půdách

draslík
(K)

tvorba kořenů a hlíz, zpevňuje rostlinná pletiva

zastavení růstu

listy se na okrajích zbarvují dohněda a následně odumírají

hořčík
(Mg)

podporuje tvorbu listové zeleně

zřídka

spodní listy se zbarví dožluta, žilky listů zůstávají zelené, často na kyselých půdách

vápník
(Ca)

podporuje růst kořenů a stonků

vede k nedostatku fosforu

omezený růst kořenů

železo
(Fe)

reguluje přeměnu energie

listy se zbarvují tmavozeleně, kořeny dohněda

žloutnutí horních listů, žilky listů zůstávají zelené

molybden (Mo)

podporuje využití N v rostlině

nestává se

znetvoření listů, především u zelí, v kyselých půdách

3.4.1 Dusík (N)

Dusík je prvek, který má v přírodě jedinečný koloběh. Molekulární dusík tvoří většinu (asi 78 %) objemu vzduchu, ale rostliny ho nedovedou samy čerpat. Přijímají anorganický dusík z půdy, a to ve formě amonia (kation NH4+ nebo dusičnanů (nitrátů, anion NO3-). Do této podoby dokážou dusík konvertovat půdní mikroorganismy, které ho poutají ze vzduchu.

Nitrifikace a denitrifikace

Při rozkladu organické hmoty prostřednictvím půdních organismů vzniká amonium (NH4+). To je také přímo vylučováno živočichy, např. rybami do vody, u savců je konvertováno v močovinu. V dobře provzdušněných půdách dochází k nitrifikaci amonia (jeho oxidaci na dusičnany) působením bakterií (např. rodů Nitrosomonas, Nitrobacter).

Z dusičnanů se může za přítomnosti organického uhlíku uvolňovat molekulární dusík procesem denitrifikace (např. působením bakterií rodů Pseudomonas, Agrobacterium, Bacillus), takže uniká do vzduchu. Půdní mikroorganismy při nedostatečném přísunu odumřelé organické hmoty a velkém přísunu dusíku v hnojivech rozkládají humus, což je jednou z příčin degradace půd při intenzivním zemědělství.

Syntetická dusíkatá hnojiva dodávají rostlinám rovnou dusičnany, takže rostliny přestanou podporovat půdní mikroorganismy a ty pak z půdy mizí, podrobněji viz níže. Dusičnany se pak mohou z půdy vyplavovat a poškozovat přírodní ekosystémy. Časté je přehnojení dusíkem a rostliny jsou pak méně odolné, „uměle vyhnané“, mají křehká pletiva a jsou přitažlivější i pro škůdce. Pozor, přehnojit dusíkem můžeme i v případě, že používáme jeho biologické zdroje, jako jíchy z bylin, zákvasy z drůbežího trusu nebo močůvku.

Poutání vzdušného dusíku

Některé půdní mikroorganismy nežijí v symbióze s rostlinami, ale přesto dovedou poutat vzdušný dusík (rody Azotobacter, Azomonas aj.). Dodáváním organických látek do půdy je podporujeme a zvyšujeme tak i poutání vzdušného dusíku. Mnohem výkonnější v poutání dusíku jsou ale symbiotické mikroorganismy (Rhizobium, Bradyrhizobium aj., takzvané hlízkové bakterie), které mohou poutat řádově stovky kilogramů dusíku na hektar ročně. Tyto bakterie žijí v drobných hlízkách (velikosti špendlíkových hlaviček) na kořenech rostlin. Když bakterie odumřou, hlízky se rozpadnou a uvolní dusík ve formě přístupné pro rostliny.

Schopnost symbiózy s těmito mikroorganismy poutajícími dusík mají jen některé rostliny. Jedná se o většinu bobovitých rostlin – různé druhy jetele, hrách, fazol, vojtěška, boby, dřeviny z této skupiny (akát, dřezovec, čimišník, hlodáš, čilimník). Z rostlin patřících do jiných čeledí umí takto poutat dusík hlošina a olše.

Největší část takto vázaného dusíku se uplatní v tělech samotných symbiotických rostlin, ostatní rostliny se k tomuto dusíku dostanou, když symbiotická rostlina nebo její část odumře. Proces můžeme urychlit, když tyto rostliny zapravíme do půdy jako zelené hnojení.

Při vytváření designu vyvíjející se lesní zahrady můžeme rostliny poutající dusík využít takto:

1. Nasázet takové dřeviny mezi ovocné stromy. Než mladé stromky vyrostou, mají užitek z listí opadaného z poutačů dusíku, které také kopicujeme a později je odstraníme úplně.

2. Pěstovat bylinné 4bobovité rostliny v přízemním patře. Jak budou stromy víc a víc stínit, bobovité rostliny budou přirozeně ustupovat.

3. Pěstovat bobovité rostliny zvlášť (mimo lesní zahradu) a využívat je na mulč. Toto řešení je vhodné pro plně vzrostlé lesní zahrady, velmi dobré je pro tento účel pěstovat směs vojtěšky a kostivalu.

Nadbytek dusíku v půdě signalizují např. tyto rostliny (podle Vlašínové):

drchnička rolní, hluchavka bílá, jetel plazivý, jitrocel větší, kokoška pastuší tobolka, kopřiva dvoudomá, merlík bílý, pěťour maloúborný, ptačinec žabinec, srha říznačka, svízel přítula, svlačec rolní, šťovík kyselý, bez černý, šťovík tupolistý.

3.4.2 Uhlík (C)

Uhlík, kyslík (O) a vodík (H) tvoří největší část organické hmoty rostlin. Často si neuvědomujeme, že rostliny přijímají uhlík pouze ze vzduchu (ve formě plynného oxidu uhličitého, CO_2), nikoli z organické hmoty v půdě. Ta je ale nutná pro zdraví půdy, jinak bychom rostliny pěstovali v podstatě hydroponicky – v minerálních půdních částicích, které tvoří oporu pro kořeny, a v roztoku syntetického hnojiva.

Biouhel

(podle Klusáka)

Biouhel je drcený materiál vyráběný jako dřevěné uhlí, ale z biomasy kontrolovaného původu. Jeho používání se v posledních letech stává významným příspěvkem k obnovení a oživení zemědělské půdy. Dokáže na sebe poutat živiny a vláhu a zastoupí tak jiné organické látky v půdě.

Jde o polozapomenutou metodu zlepšování půdy, v 19. století před nástupem průmyslových hnojiv se biouhel široce využíval v Evropě i v Severní Americe, kde byl doporučován pro zvýšení odolnosti půdy a rostlin proti suchu, chorobám a nedostatku živin.

Dnes je u nás biouhel pro zahradnické účely k nalezení pod názvem agrobiouhel.

Biouhel při rozkladu organické hmoty podporuje humifikaci oproti mineralizaci, tedy podporuje vznik humusu při kompostování.

Kyselost (pH) tohoto materiálu souvisí s druhem biomasy, z níž je vyráběný. Většinou se biouhel chová zásaditě a tlumí kyselost půdy podobně jako vápno nebo popel.

Biouhel sám o sobě nemůže být potravou pro půdní život, pro mikroorganismy (je to vlastně čistý uhlík). Podporuje však půdní mikroorganismy, jež potřebují přístup ke vzduchu, vodě, minerálním látkám a živinám v organické hmotě, kterou rozkládají. Na svém obrovském povrchu jim poskytuje prostor, kde se mohou usazovat. Působí dlouhodobě, řádově po staletí až tisíciletí. Z povrchu půdy ho ale může odnést voda nebo vítr, proto je dobré jej hned zapravit do půdy, nejlépe ve zvlhčeném stavu.

Doporučuje se nasytit biouhel živinami (kompostem, výluhem z kompostu, zákvasem z kopřiv) a přidat jej přímo do půdy. Doporučená dávka je 1–2 kg/m^2. Můžeme ho přidávat také do kompostu (orientačně: každou novou 20centimetrovou vrstvu kompostu pokrýt půlcentimetrovou vrstvou biouhlu). Poprášením hnoje biouhlem se snižují ztráty dusíku a zápach.

3.4.3 Další makroprvky ve výživě rostlin

Nejdůležitější minerální prvky (fosfor – P, draslík – K, vápník – Ca, hořčík – Mg, síra – S) se z půdy snadno vyplavují. Nejlépe je zachytíme v trvalých rostlinných kulturách a v půdě s dostatkem organické hmoty. Zásoby minerálů jsou uloženy v mateční hornině.

Efemerní jarní rostliny (například talovín, kandík, sněženky) mohou plnit důležitou funkci: ve vlhkém období na jaře nahromadí minerální živiny ve svých tělech a uchrání je tak před vyplavením z půdy. Když později jejich nadzemní část odumře, poskytnou živiny mikroorganismům a rostlinám, které se rozvíjejí později během roku.

Některé byliny fungují jako dynamické akumulátory živin včetně dusíku. Toho můžeme využít k přípravě rostlinných jích, mulčování jejich natí apod.

Vybrané dynamické akumulátory:

Rostlina

Český název

Minerály, které hromadí

Nasturtium officinale

potočnice lékařská

Ca, K, P, Mg, Fe, Na, S

Rumex spp.

šťovík – různé druhy

Ca, K, P, Fe, Na

Symphytum spp.

kostival – různé druhy

Ca, K, P, Fe, Mg, Si

Taraxacum officinale

smetánka lékařská

Ca, K, P, Cu, Fe, Mg, Si

Urtica dioica

kopřiva dvoudomá

Ca, K, S, Cu, Fe, Na, N

Podle: Edible Forest Gardens, Dave Jacke with Eric Toensmeier, Chelsea Green Publishing 2005

Fosfor (P) bývá spolu s množstvím přístupného dusíku limitujícím faktorem produktivity rostlin, obecně je ho v půdách nedostatek. Jeho zdrojem jsou kromě matečné horniny také živočišné produkty jako moč, guano (hnojivo z trusu mořských ptáků či netopýrů, dováží se z Jižní Ameriky) nebo slepičí trus. Vyplavený fosfor se hromadí v sedimentech na dně moří a je zde imobilizován – už se do koloběhu nevrací. Proto se přírodní zdroje fosforu neustále ztenčují. Rostliny navíc dodaný fosfor dovedou využít jen z 10–15 %. Fosfor, který získáme například ze slepičího trusu nebo z natí dynamických akumulátorů, je tedy velmi cenným zdrojem!

Síra (S) nebývá limitujícím prvkem růstu rostlin, protože v půdě i v dešti jí bývá dostatek.

Bobovité rostliny obecně akumulují zvlášť dobře fosfor a vojtěška také vápník, proto je výhodné pěstovat směs vojtěšky a kostivalu (Whitefield). Zdrojem draslíku (K) a vápníku (Ca) může být i moč (žlutá voda).

Nadbytek vápníku v půdě signalizují např. tyto rostliny (podle Vlašínové):

drchnička rolní, hlaváček letní, hořčice rolní, jitrocel větší, kopřiva žahavka, mléč rolní, pryskyřník rolní, starček obecný, svlačec rolní, tolice dětelová, violka rolní.

Dodávání anorganických látek do půdy

Máme-li na pozemku funkční ekosystém, který brání vyplavování živin a v němž mikroorganismy podporují přijímání živin rostlinami, můžeme docela dobře vystačit s tím, co rostliny, především dynamické akumulátory, „vytáhnou“ z mateční horniny a uvedou do koloběhu. V měřítku rodinné zahrady bychom měli běžně vystačit s kompostem obohacovaným čas od času kopřivami, kostivalem, řebříčkem, případně s odvary a jíchami. Pokud ale některý minerál v mateční hornině chybí, je namístě ho dodat. Dodávání chybějících živin formou anorganických solí poškozuje půdní mikroogranismy a okyseluje půdu, proto raději použijeme kamenné moučky. To se běžněji praktikuje v Německu a Rakousku, u nás lze zakoupit jako zdroj fosforu Thomasovu moučku (mletá odpadní struska) nebo mletý měkký fosforit. Účinné hnojení fosforečnými hnojivy má však dvě podmínky: dostatek organických látek v půdě a pH půdy blízké neutrální reakci, v kyselých půdách se totiž fosfor váže do formy, která je pro rostliny nepřijatelná. Pokud máme kosti hospodářských zvířat, můžeme je v zimě pálit v kamnech a popel sypat ke stromům, tak se fosfor dostane do půdy. Přijatelným zdrojem vápníku je dolomitický vápenec.

3.5 Organický podíl půdy

Nazývá se také půdní organická hmota a má rozhodující vliv na úrodnost půdy. Je to dynamická složka půdy s rychlými toky látek a energie. Zahrnuje živou složku (půdní organismy) a složku neživou (organická hmota), vzniklou po odumření rostlin a živočichů žijících v půdě i na jejím povrchu. V půdě působí jako „houba“, neboť nasákne a zadrží několikanásobné váhové množství vody.

Půdní organismy – edafon

V půdě se účastní většiny pochodů přeměn organické hmoty a při biologickém zvětrávání i přeměn části minerální (tedy rozkladných i syntetických procesů). Funkce edafonu v půdě jsou nezastupitelné.

Pochody probíhají buď uvnitř těl těchto organismů, nebo působením enzymů mimo jejich těla. Dále edafon mění strukturu půdy tvorbou chodeb, tmelením částic a promícháváním půdy. Patří do něj mikroorganismy (houby, aktinomycety, bakterie), houby, řasy, prvoci, mnoho skupin drobných živočichů (např. červi, roztoči, pavouci, chvostoskoci, mnohonožky, hmyz, plži) i savci (krtek). Zejména v počátečním stadiu rozkladu organické hmoty hrají nenahraditelnou roli žížaly, neboť dokážou konzumovat velké množství organických zbytků. Průchodem zažívacím traktem žížal jsou akcelerovány humifikační procesy, vznikají drobty, ve kterých jsou ideálním způsobem poutány živiny. Žížaly svým výměšky a mrtvými těly obohatí půdu až o 100 kg dusíku na hektar a rok. Na zahradu je přiláká dostatek organického materiálu.

3.5.1 Mykorhiza – symbióza vyšších rostlin s houbami

Symbióza hub s rostlinami dodává houbám organické látky, které samy neumějí bez fotosyntézy vytvářet. Houby konzumují 20–30 % cukrů vytvořených rostlinou a za to jí poskytují tyto „služby“:

• zvyšují schopnost kořenů rostlin absorbovat vodu a živiny (fosfor, dusík),

• rozkládají minerály a organickou hmotu do podoby, která je rostlinám přístupná,

• zlepšují půdní strukturu a schopnost půdy zadržovat vodu,

• prodlužují životnost kořínků,

• někdy produkují růstové hormony a chrání rostlinu před patogeny a škůdci,

• degradují toxické organické látky (biodegradace),

• zprostředkovávají interakce mezi rostlinami (komunikace kořenů prostřednictvím vylučovaných chemických látek).

Mykorhizu má vyvinutou kolem 90 % druhů cévnatých rostlin, výjimkou jsou například brukvovité rostliny. Pro většinu rostlin je mykorhiza fakultativní (mohou růst i bez ní), ale například orchidejovité rostliny se bez symbiotických hub vůbec neobejdou, dokonce ani nevyklíčí.

Značnou roli hraje mykorhiza u lesních dřevin, kdy některé symbiotické houby vytvářejí nápadné plodnice. Houby žijící v symbióze s ovocnými dřevinami plodnice nad povrchem půdy nevytvářejí.

Pokud hospodaříme přírodním způsobem a dodáváme půdě humus, není třeba houby do půdy dodávat, ale máme-li půdu horší kvality, nebo zakládáme-li sad „na zelené louce“, můžeme při sázení symbiotické houby naočkovat (tyto přípravky jsou běžně v prodeji).

Byliny mají na rozdíl od dřevin zpravidla užší vztahy s bakteriemi, které jim dodávají chybějící minerály výměnou za cukry pomocí podobně fascinujících cest.

Typy mykorhizy:

a) arbuskulární – endomykorhiza, houba proniká buňkami kůry kořene, nejčastější typ,

b) arbutoidní (erikoidní) – endomykorhiza vřesovitých rostlin ve velmi kyselých půdách, kde je jinak rozklad organické hmoty velmi pomalý,

c) ektomykorhiza – houba obrůstá kořen rostliny vlákny (hyfami), tyto houby se mohou živit i rozkládající se organickou hmotou, nejsou závislé na symbiotické rostlině; patří sem například hřib, muchomůrka.

3.5.2 Půdní humus

Pojem „humus“ se často používá k označení organické složky půdy, tedy zbytků rostlinných a živočišných organismů v různém stupni rozkladu. V užším smyslu humus tvoří tmavě zbarvené organické dusíkaté látky kyselinové povahy, převážně koloidního charakteru a vysoké molekulové hmotnosti, relativně odolné vůči mikrobiálnímu rozkladu (připomíná tedy rašelinu). Humusotvorným materiálem jsou čerstvě odumřelé části rostlin či celé rostliny, živočichové a mikroorganismy včetně produktů jejich metabolismu.

Humifikace

Proces, jímž se tvoří „pravý“ humus, je převážně anaerobní povahy (tedy probíhá bez přístupu vzduchu). Z meziproduktů rozkladu organické hmoty se přitom tvoří nové látky, označované souborně jako látky huminové. Ty mají podstatně komplikovanější stavbu a vyšší molekulovou hmotnost než humusotvorný materiál. Humifikace probíhá optimálně při periodickém zvlhčování a vysýchání, při střídání anaerobních a aerobních podmínek.

Mineralizace

Nejkrajnějším procesem přeměn organických látek v půdě je jejich úplný rozklad – mineralizace. Organická hmota se přitom přemění až na jednoduché složky (CO_2, H_2O, NH_3, oxidy různých prvků atd.). Probíhá za vyšších teplot a nižšího obsahu vody, zejména v lehčích a provzdušněných půdách, působením aerobních bakterií. Pro pěstitele je mineralizace nežádoucí, protože znamená ztrátu živin do vzduchu.

Rašelinění a uhelnatění

Proces probíhající bez přístupu vzduchu, v němž se uplatňují i další faktory jako nedostatek dostupných živin, kyselá reakce prostředí, nízká teplota, vysoká vlhkost aj. Uplatňují se zde anaerobní bakterie. Výsledkem jsou huminové látky tmavohnědých až černých barev s vysokým obsahem uhlíku (rašelina).

3.6 Péče o půdu

Chudou půdu lze vylepšit dodáním humusu (kompost), mulčováním, výsadbou vhodných rostlin (například bobovitých), zeleným hnojením, tekutými organickými hnojivy, podporou půdního života nebo přídavky minerálů (kamenné moučky, popel ze dřeva). Použití čerstvého hnoje není vhodné, protože drasticky mění chemismus půdy. Navíc příliš vysoký obsah dusíku vede k přehnojení rostlin, které pak snadno podléhají chorobám, a také k vyplavování zapáchajících dusíkatých sloučenin a k jejich úniku do ovzduší.

Čeho se vyvarovat:

1. Používání herbicidů, pesticidů a průmyslových hnojiv. Tyto látky poškozují půdní organismy a půda pak přichází o organické látky a degraduje. Z průmyslových hnojiv mají zvlášť negativní účinky dusíkatá hnojiva, která nejen že vyřadí symbiotické bakterie poutající vzdušný dusík, ale také ochromí funkce ostatních „přátelských“ organismů v půdě (aktinomycet, prvoků, hlístic, chvostoskoků, roztočů, žížal atd.). Rostliny pak čerpají dusík z roztoku průmyslového hnojiva a přestanou vylučovat ze svých kořenů exsudáty (cukry a další organické látky), ze kterých tyto organismy žijí a které současně zlepšují kvalitu půdy, obohacují ji o organické látky a poskytují rostlinám řadu „protislužeb“ (viz mykorhiza). Tím se půda mění v neživý, zhutnělý substrát, jenž v sobě neumí zadržet vodu.

2. Zalévání hadicí přímo z vodovodu. Proud vody rozbíjí drobné půdní částice a škodí mikroorganismům žijícím v půdě, studená voda rostlinám vadí.

3. Rytí půdy s obracením „vzhůru nohama“. Zemědělci vědí, že obsah humusu v půdě se kultivací (orbou) vždy snižuje. Okysličením půdy se sice rozkladné procesy urychlí a tím se z krátkodobého hlediska úrodnost zvýší, ale z dlouhodobého naopak sníží, půda se vyčerpává. Proč to tak je? Obrácením půdy úplně změníme životní podmínky všem přítomným mikroorganismům. Ať potřebují vzduch, nebo ho naopak nesnášejí, ať vyžadují vyšší, nebo nižší teplotu, dostanou přesně opačné podmínky, než potřebují, a většina z nich zahyne. Rytí také vynese výš k povrchu semena plevelů, která „spala“ v hlubších vrstvách půdy a v nových podmínkách se mohou probudit a vyklíčit. Lepší je půdu podle potřeby jen nakypřit nebo ji rýt nadvakrát, to znamená napřed odložit horní vrstvu na půl rýče, pak obrátit nebo zapíchnutím rycích vidlí prokypřit spodní vrstvu a navrch dát zase sousední horní vrstvu, a tak dále. Rytí je vhodné tehdy, je-li půda nadměrným používáním syntetických hnojiv zhutnělá, nebo pokud začínáme hospodařit na hodně slehlé, těžké půdě s nedostatkem humusu, nebo zakládáme-li nový záhon. Měli bychom ale zároveň dodat humus a v následující sezoně ochránit půdu nastýláním, aby se udržela kyprá.

4. Ponechávání holého povrchu půdy. Ultrafialové sluneční záření hubí mikroorganismy, navíc se odkrytá půda zbytečně vysušuje. Proto její povrch udržujeme buď zarostlý vegetací, nebo zamulčovaný. Jen na jaře vrstvu mulče odstraníme, protože by se půda nemohla prohřát a vývoj rostlin by to hodně zpomalilo. Čerstvě oseté záhony můžeme celé zakrýt netkanou textilií. Pokud se půda po dešti speče a případně se v ní vytvoří pukliny, ztráty vody se ještě zvyšují. Můžeme sice škraloup opakovaně rozrušovat motyčkou, ale lepší je si ušetřit práci a půdu zamulčovat. K tomu můžeme využít i vytrhaný plevel, s výjimkou některých zvlášť životaschopných vytrvalých druhů, jako je pýr, bršlice a svlačec, a samozřejmě plevelů se zrajícími nebo zralými semeny.

3.6.1 Kompost

Kompostování je ideální způsob, jak využít organické zbytky z domácnosti i ze zahrady k obohacování půdy. Kompostem dodáváme do půdy nejen živiny, ale také ji obohacujeme o půdní organismy.

Pravidla správného kompostování:

• kompostér nebo kompostovací jáma je v kontaktu s volnou půdou, abychom umožnili migraci organismů,

• kompost umístíme do polostínu, přikrýváme ho nebo osázíme, aby nevysychal,

• ukládáme do něj střídavě tenčí vrstvy různých materiálů, prokládáme je zeminou nebo hotovým kompostem,

• kompostovaný materiál provzdušňujeme přehazováním.

Nejlepší je založit tři kompostové hromady. Do jedné dáváme nový materiál, druhou necháváme zrát a ze třetí odebíráme zralý kompost nebo na ní pěstujeme rostliny náročné na živiny (tykve). Kompostové hromady by stále měly být přiměřeně vlhké, ale ne přemokřené až tak, aby zahnívaly. Čím častěji je budeme přehazovat, tím rychleji kompost uzraje. Pro rychlejší uzrání můžeme přidat takzvané urychlovače kompostu – mikrobiální přípravky, které jsou běžně v prodeji, nebo rostlinné zákvasy vlastní výroby.

Ideální je přidávat na kompost střídavě „dusíkaté“ a „uhlíkaté“ složky – pro jednoduchost můžeme říci, že dusíkaté materiály jsou zelené, vlhké a patří mezi ně kuchyňské zbytky, zatímco uhlíkaté jsou žluté nebo hnědé, suché a patří sem suché listí, sláma a podobný materiál.

Správně založený kompost se začne do dvou dnů díky činnosti mikroorganismů zahřívat až na teploty přes 50 stupňů. Pokud nejsou podmínky optimální (málo vlhkosti, převaha uhlíkatých materiálů apod.), kompostování proběhne pomalejší studenou cestou.

Různé ohrádky a kompostéry šetří místo na zahradě a také lépe zadrží vlhkost, ale mohou ztěžovat manipulaci s kompostem.

Zvláštní kategorií jsou vermikompostéry, ve kterých se chovají kalifornské žížaly. Používají se ke zpracování kuchyňských odpadů, zemina by do nich přijít neměla. Proto mívají menší velikost a na zpracování zahradních odpadů by nám nestačily. Kalifornské žížaly nesnášejí mráz, a také proto se vermikompostéry hodí spíše dovnitř domů.

Doporučení k založení a udržování kompostu (podle Vlašínové):

a) Kompostujeme jen nezávadný materiál.

Na kompost nepatří žádné zbytky chemikálií, například v barevně potištěných papírech. Do kompostu ani na záhony nedáváme popel z uhlí, protože často obsahuje velké množství síry a příměsi toxických sloučenin. Tropické plody bývají chemicky ošetřené, především fungicidy, proto je před konzumací důkladně omyjeme, pak můžeme jejich zbytky v malém množství kompostovat. Zbytky saponátů se z hlediska možnosti kompostování liší, na obalech najdeme zmínku o jejich biologické rozložitelnosti. Pokud používáte jednoduchá jádrová mýdla, můžete mydlinkovou vodou zavlažovat kompost, nebo ji raději poskytnout ovocným stromům, protože obsahuje hodně draslíku.

b) Pozor na živočišné zbytky.

Na kompost nedáváme zbytky masa a tuků, především proto, že by nalákaly hlodavce. Jakékoli zbytky jídla můžeme ukládat do uzavřených bubnových otočných kompostérů vyrobených z plechu. Kompostovat se dají kostní moučky a vaječné skořápky (jako zdroj fosforu a vápníku), peří a rohové moučky (pozvolna se uvolňující dusík), případně odpad z ovčí vlny nebo vlněné tkaniny.

c) Nevhodné rostlinné zbytky.

Pokud máme menší množství nahnilého ovoce nebo zeleniny, můžeme je zkompostovat, ale dbáme na to, aby se dostalo do středu kompostové hromady, kde dochází k velkému zahřátí a tím ke zničení plísní i jiných chorob. Moniliózní plody však nikdy nekompostujeme; buď je zakopeme, nebo spálíme.

Většina rostlinných jedů se po určité době v přírodě beze zbytku rozloží. Měli bychom se však vyvarovat např. kompostování větviček tújí – ty se rozkládají jen velmi pomalu a látky v nich obsažené nejen poškozují okolní mikroorganismy, ale také jsou jedovaté pro rostliny.

Kompostování živých vytrvalých plevelů se nedoporučuje, pokud je předtím neusušíme nebo nenecháme zetlít. Ideální a bezpečné je připravit z nich jíchu. Plevely nesoucí semena raději do kompostu nedáváme, leda bychom si byli jistí vysokými teplotami uvnitř hromady.

d) Dřevo.

Veškeré větve i hrubší části bylin je lepší předem podrtit nebo nasekat. Kusy větví můžeme výhodněji bez úprav použít jako jádro zvýšeného záhonu, kde se rozkládají po dobu několika let, postupně se mění v humus a uvolňují teplo.

e) Kompostování hnoje.

Exkrementy hospodářských zvířat mají specifické vlastnosti podle toho, která část rostlin je hlavní potravou daného druhu zvířete. Pro rostliny pěstované kvůli plodům je ideální drůbeží kompost, kvůli listům hovězí, koňský nebo králičí kompost, kvůli kořenům prasečí a ovčí kompost, zatímco kozí je nejlepší pro léčivé a aromatické rostliny. Psí exkrementy v koncentrované podobě nejsou ideální, ale jako příměs nevadí, i když stejně jako u exkrementů lidských je třeba opatrnosti s ohledem na možný přenos chorob a parazitů. Takový kompost by se neměl používat k hnojení zeleniny.

f) Kompostování papíru a tkanin.

Papír obsahuje hodně uhlíku, proto se do kompostu hodí především v kombinaci s látkami bohatými na dusík a jako provzdušnění. Ideální jsou hnědé kartony bez barevných potisků, zbavené lepicích pásů, tiskoviny (především černobílé), ubrousky, sáčky od čajů apod.

3.6.2 Zelené hnojení

Metoda zeleného hnojení spočívá v tom, že na uvolněné záhony, zvláště po náročných plodinách, vyséváme od července do časného podzimu různé druhy rychle rostoucích rostlin. Ty pak celé zapravíme do půdy buď ještě na podzim, nebo až na jaře.

Jako zelené hnojení můžeme využít i plevele: slouží jako zdroj živin, obohacují půdu o vzdušný dusík, prokypřují ji, stíní a chrání proti erozi. Pokud ale plevelům nechceme dát šanci, jsou rostliny vyseté v pravou dobu jako zelené hnojení schopné je vytlačit.

Platí zásadní pravidlo, že pro zelené hnojení se nehodí rostliny příbuzné s následující plodinou. Například pokud chceme pěstovat košťáloviny, není vhodné použít hořčici nebo řepku. Výsadní postavení má svazenka vratičolistá, která nemá mezi pěstovanými zeleninami žádné příbuzné. Je to hezká medonosná rostlina a po zámrazu polehlé lodyžky vytvoří na půdě ze svých jemných listů ochrannou vrstvu, která se do jara rozpadne a často ji ani není třeba zapravovat do půdy.

Některé rostliny vhodné pro zelené hnojení (podle Vlašínové):

Český název

Latinský název

Půdní podmínky

Čeleď

hrách setý

Pisum sativum

nenáročný

bobovité

hrách rolní (peluška)

Pisum sativum var. arvense

hluboké půdy zásobené vápníkem

bobovité

jetel inkarnát (růžák)

Trifolium incarnatum

teplejší polohy, lehčí půdy, vápnomilný

bobovité

jetel luční

Trifolium pratense

vlhčí klima, těžší půdy

bobovité

jetel plazivý

Trifolium repens

nenáročný

bobovité

bob koňský

Vicia faba

jílovité a hlinité půdy

bobovité

vikev setá

Vicia sativa

nenáročná, vyžaduje vápník

bobovité

žito ozimé

Secale cereale

snáší kamenité půdy

lipnicovité

hořčice

Sinapis

dostatečně hluboké a vlhké půdy

brukvovité

řepka olejka

Brassica napus

dostatečně hluboké a vlhké půdy

brukvovité

pohanka obecná

Fagopyrum esculentum

lehčí půdy, nesnáší vápník

rdesnovité

měsíček lékařský

Calendula officinalis

nenáročný

složnokvěté

aksamitník (afrikán)

Tagetes

nenáročný

složnokvěté

svazenka vratičolistá

Phacelia tanacetifolia

nenáročná

stružkovcovité

3.6.3 Hnojení tekutými a pevnými organickými hnojivy

Klasickým venkovským tekutým hnojivem je zakvašený drůbeží trus, který je třeba ředit v poměru 1 : 50. Pak je vhodný pro „žrouty dusíku a fosforu“, jako jsou například papriky a rajčata.

Jeho kvalitní náhradu poskytne jícha z kopřiv. Připravíme ji v umělohmotné nádobě, kterou do dvou třetin napěchujeme kopřivami, pak doplníme vodou a zakryjeme víkem, pod něž podložíme laťku. Jíchu občas promícháme, urychlíme tím kvašení. Jícha je hotová, když přestane pěnit a získá hnědou barvu, podle počasí přibližně za čtrnáct dní. Zbytek kopřiv zkompostujeme nebo použijeme jako nastýlku ke stromům a keřům. Kvalitní jíchu bohatou na vápník můžeme připravit z listů kostivalu. Jíchy lze připravovat ze směsí různých bylin, ovšem pozor, páchnou podobně jako trus nebo močůvka, proto je připravujte na odlehlejším místě. Pach se dá zmírnit přídavkem mletého vápence. Jíchy z bylin, zákvasy z drůbežího trusu a močůvku (velmi zředěné [1 : 10] roztoky) používáme jen opatrně, abychom rostliny nepřehnojili dusíkem.

Zapravení organických doplňků s pozvolným rozkladem

Ke hnojení můžeme použít kostní a peřo-kostní moučku (jsou především zdrojem fosforu) a rohovinové moučky (jsou hlavně zdrojem dusíku). Rostliny pak pozvolna čerpají živiny uvolňující se z těchto materiálů. Také jemně mleté (třeba na starém mlýnku na kávu) vaječné skořápky jsou výborným hnojivem, neboť zvýší pH půdy a doplní v ní vápník.

3.6.4 Mulčování

Mulčování je pokrývání povrchu půdy jakýmkoli materiálem (organickým, což je mnohem obvyklejší, nebo anorganickým, jako je štěrk). Tato technika plní mnoho funkcí:

• potlačuje růst plevelů, protože jim blokuje přístup ke světlu,

• uchovává vláhu v půdě, neboť omezuje vypařování,

• chrání povrch půdy před účinky slunce, větru a deště, brání erozi,

• dodává půdě živiny potřebné pro rostliny a organickou hmotu,

• v zimě izoluje půdu před mrazem,

• poskytuje útočiště užitečným živočichům, jako jsou žáby a brouci.

Není třeba kompost, stačí kompostový materiál položit na vrstvu mulče nebo zasunout pod ni (ale pozor, při větším množství budou bakterie rozkládající kompostový materiál dočasně odčerpávat z okolí dusík, takže pěstované rostliny budou paradoxně trpět jeho nedostatkem).

Druhy mulče:

• čisticí – k plošné likvidaci plevelů před sázením,

• mulč kolem rostlin (kobercový) – podobný předchozímu typu, ale rostliny prorůstají otvory, které jim záměrně vytvoříme,

• udržovací – používáme v zahradě za plného provozu.

Čisticí mulč

Vrstvu tohoto mulče ponecháváme určitou dobu (několik měsíců) na povrchu půdy, abychom potlačili plevele, a před sázením ho odstraníme. Vhodný je tam, kde máme velké problémy s vytrvalými pleveli.

Tento mulč je účinný jen v období vegetačního růstu, proto je lepší ho ponechat na povrchu půdy od jara do podzimu, aby plevele vyčerpaly všechny své zásoby živin a zahynuly.

Plevele před mulčováním nemusíme vysekávat a odstraňovat, stačí je udupat k zemi. Navrch položíme mulčovací materiál a zátěž. Pod mulč můžeme dát vrstvu hnoje, abychom přilákali žížaly.

Jako mulč jsou vhodné silné materiály jako staré koberce nebo velké kusy kartonu, které se musí na okrajích překrývat. Zatížíme je prkny, cihlami apod.

Ideálním materiálem pro vyčištění půdy je černý plast, který ale není ekologicky nejpříznivější. Lepší je ho sehnat už použitý od farmářů. Nepropouští žádný kyslík, proto ho ponecháme na půdě jen 1–2 měsíce. Opět ho nezapomeneme zatížit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Encyklopedie soběstačnosti pro 21. století.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.