Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kotouč v nakladatelství

SEKTOR HIRANO

Pokračování diplomacie

Tristanská občanská válka *

Volání do zbraně *

Na prahu očistce *

Bitva o Sinaj

Simeral v plamenech

Cíl Kasimir

CENTRÁLNÍ IMPÉRIUM

Hranice impéria

Císař v exilu

Obránci civilizace

Odkaz Protektorů

* Připravujeme

Copyright © 2022 Jan Kotouč

Cover © Petr Willert

ISBN: 978-80-7594-452-8 ePub

ISBN: 978-80-7594-453-5 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Janě Zejmanové

za první šanci

Poděkování Davidu Weberovi

za inspiraci, motivaci a desítky příjemných hodin

strávených s jeho knihami

„Válka je pokračováním diplomacie nediplomatickými prostředky.“

Carl von Clausewitz

PROLOG

Justina Tarziniová si odložila kabát a podala ho postaršímu muži v obleku, přičemž mu věnovala zdvořilý úsměv. Muž jí odpověděl úklonou a odnesl její kabát do šatny.

Justina se otočila a spolu s ostatními členy delegace následovala Rolanu Kesslerovou – ballingtonskou velvyslankyni na Sinaji – do Písečného sálu, kde probíhala slavnostní recepce pořádaná sinajským ministerstvem zahraničí.

Kesslerová měla na sobě elegantní šedý kostým a ostatní členové delegace měli neméně slušivý civilní společenský oděv. Justina byla mezi nimi jediná výjimka, protože její oděv tvořila – jak se na vojenského atašé na velvyslanectví slušelo – slavnostní verze uniformy kapitána Ballingtonského loďstva.

Když skupina vešla do Písečného sálu, okamžitě k nim přiskočil Medard Toskanov, sinajský ministr zahraničí.

„Paní velvyslankyně.“ Podal Kesslerové ruku. „Velice rád vás zase vidím.“

„Je mi ctí, jako vždy, pane Toskanove.“ Kesslerová se usmála. Vyměnili si ještě několik zdvořilých frází, potom se Toskanov přivítal i s Justinou a ostatními členy delegace.

Když bylo vítání u konce, Justina následovala velvyslankyni napříč sálem a příležitostně zdravila politiky, diplomaty i důstojníky, kterých zde bylo plno.

Písečný sál získal své jméno podle béžovozlaté barvy, ve které byly vyvedeny podpěrné sloupy, stěny a – v trochu tmavším odstínu – i podlaha. Byl to sál, kde se už odnedávna hostily diplomatické recepce na Sinaji.

„Tohle je vlastně vaše poslední recepce, než pojedete domů, že, kapitáne?“ oslovila ji Kesslerová.

„Ano, paní velvyslankyně. Za čtyři dny odlétám zpět do Ballingtonu.“

Kesslerová přikývla. „Netřeba říkat, že vás tu budeme postrádat, kapitáne. Váš nástupce se bude muset hodně snažit, aby dosáhl vašeho formátu.“

Justina se usmála. „Děkuji, madam, ale myslím, že přeháníte.“

„Nesmysl.“ Kesslerová se na chvilku odmlčela a potom s úsměvem pokrčila rameny. „No, tak možná trošku. Ale překvapilo mě, že jste si vedla tak dobře, když uvážím, že většinu své kariéry jste strávila ve vesmíru, daleko od diplomacie a mezinárodních vztahů.“

„Jak víte, brala jsem mezinárodní vztahy na akademii,“ řekla Justina. „Ale je pravda, že až do mého přidělení na Sinaj jsem to moc nevyužila.“

Dvě ženy si našly cestu k dlouhému švédskému stolu, kde už si Marisa Meriotová – další členka ballingtonské delegace – dopomáhala k několika chlebíčkům.

„Těšíte se zase do vesmíru?“ zeptala se Kesslerová Justiny.

„Ano,“ připustila Justina. „To je to, kvůli čemu jsem si tuhle kariéru zvolila. A také se samozřejmě těším, že se podívám domů na Nuovo Lazio. Ne že by se mi na Sinaji nelíbilo, Sinajci jsou hrozně milí lidé, ale těším se, až budu po pěti měsících zase ve vesmíru.“ Pousmála se. „A z důvěrného zdroje vím, že mám převzít velení na Marsu.“

„To je bitevní křižník, že?“ zeptala se Kesslerová.

„Ano. Jeden z těch nových třídy Jupiter.“

„Tak to vám gratuluji. Určitě si povedete skvěle.“

„Promiňte, kapitáne,“ ozvala se Meriotová a kývla směrem na druhý konec místnosti. „Ale není támhleto ten Astoňan, kvůli kterému se celá tahle recepce pořádá?“

Justina se podívala vyznačeným směrem. Stáli tam dva muži v uniformách Astonského loďstva. Jeden byl viceadmirál a druhý měl insignie kapitána. Byl skoro o hlavu menší než jeho nadřízený a mohl být tak o patnáct, možná o dvacet let starší než Justina. Měl blond vlasy s několika šedými nitkami, a i na tu dálku Justina v jeho očích viděla výraz člověka, který už hodně zažil.

„Ano, to je on,“ potvrdila. „Kapitán Sean E. Tyler.“

„Nový sinajský hrdina,“ dodala Kesslerová suše.

„Možná že je hrdina, ale zaslouženě,“ řekla Justina. „Pokud jsem to pochopila správně, tak zachránil konvoj čtyřiačtyřiceti sinajských lodí – mezi kterými byly i linkové lodě plné civilistů – před útokem Hunů.“

„A víte nějaké detaily?“ zeptala se Meriotová.

„Mám za to, že Sinajci byli při jedné zastávce přepadeni Huny a vyslali do okolních soustav sondy s žádostí o pomoc. Během boje přišli o své doprovodné lodě, ale podařilo se jim uniknout. Když Tyler se svou lodí dorazil na místo a uviděl jen trosky velkých křižníků, pochopil, že konvoj je teď bez ochrany, a odhadl, ve které soustavě budou sinajské lodě muset udělat další zastávku, a tam se vydal.“ Odmlčela se. „A dobře že to udělal. Hunové totiž čekali i tam, a kdyby nepřiletěl…“

Kesslerová přikývla. Hunové byli agresivní mimozemšťané, kteří zajatce nebrali. Vlastně o nich lidé vůbec nic nevěděli, kromě toho, že hunské lodě střílely po každém na potkání. „Není divu, že ho Sinajci mají za hrdinu. Oni tohle berou velmi osobně. Vidí ho jako člověka, který jim pomohl, když potřebovali.“

„Ano,“ souhlasila Meriotová, zatímco zaujatě sledovala Tylera, jak se zdraví s jedním sinajským ministrem. „Vsadím se, že je rád, že mu Sinajci prokázali tuhle poctu, a ocenili tak jeho zásluhy. Musí být velmi pyšný!“

„Připadám si jako cvičená opice!“ zašeptal kapitán Sean Everett Tyler nešťastně, potom, co se ocitl z doslechu dalšího Sinajce, který mu potřásl rukou a pogratuloval ke skvělé práci. Tentokrát to byl ministr školství a tělovýchovy, který evidentně měl o taktice a reáliích vesmírného boje asi stejnou představu, jako má písečný ještěr o závlahovém hospodářství.

„Jen klid, Seane,“ odpověděl viceadmirál Robert Mazarov s úsměvem. „Na Sinajce jsi udělal dojem a většina z nich je ti upřímně vděčná. A myslím, že si zasloužíš veškerou chválu, které se ti dostává.“

„Já se o žádnou neprosil,“ zabručel Tyler. On a Mazarov byli přátelé už mnoho let, poprvé se potkali jako podporučíci na svém prvním umístění. Mazarovova kariéra potom nabrala rychlejší spád, hlavně díky Mazarovovým vynikajícím administrativním schopnostem. A také jeho diplomatickému nadání.

Tyler se sám nikdy nepovažoval za diplomata. Většinu služby strávil ve vesmíru a admiralita měla naštěstí tolik rozumu, aby na choulostivější diplomatické mise posílala někoho nadanějšího pro tento obor.

Ovšem když admirál Mazarov letěl na oficiální návštěvu Sinaje a sinajská vláda formálně požádala, aby ho doprovázel kapitán Tyler – „ten hrdina“ – nemohl dost dobře odmítnout.

A tak tu teď Tyler stál a musel přetrpět, že ho všichni obletují, jako nějaké obzvláště zajímavé umělecké dílo. Chápal, že Mazarov má pravdu a hodně z nich v něm vidí hrdinu, a v zásadě mu nevadilo si s lidmi potřást rukou. Pokud to nebyl někdo tak zabedněný jako onen ministr školství.

„Uvažuj o tom jako o součásti služby,“ napověděl mu Mazarov. „Hodně Sinajců přemýšlelo, jak jim prospěje, že s námi utvoří Obrannou alianci. A tys jim předvedl, že Astonská unie je přece jen k něčemu dobrá.“

„Ale tohle bych udělal pro každého,“ namítl Tyler. „Pakt nepakt.“

„Já vím, Seane, ale tady jde o to, jak se to jeví průměrnému Sinajci.“

Přistoupil k nim muž v uniformě plukovníka sinajských ozbrojených sil a Tyler byl nucen podstoupit další podání ruky a zdvořilostní fráze.

„Kapitáne Tylere, jsem plukovník Natan Savir,“ představil se důstojník a potom mu věnoval spiklenecký úsměv. „Nebudu vám říkat, jak jsme vám vděční – to vám už určitě za dnešní večer řeklo tolik lidí, že tomu už věříte – pouze bych chtěl říct, že jsem rád, že jste ukázal, že Astonské loďstvo dokáže k hunskému problému přistupovat takto rozhodným způsobem, a doufám, že to v budoucnu povede k užší spolupráci našich loďstev za účelem vyřešení situace v Hunském prostoru jednou provždy.“

„No…, děkuji…, také doufám,“ řekl Tyler. Savir byl evidentně někdo, kdo na věci pohlížel z čistě vojenského hlediska, a Tylerovi to v tomhle sále přišlo jako příjemné osvěžení. Savir vypadal jako člověk, který nemá rád zbytečné tlachání.

„Doufám, že si později uděláte čas, abyste se mnou probral detaily vaší bitvy,“ nadhodil Savir.

„Ale jistě,“ přitakal Tyler. Savir se usmál a pozdravil se také s Mazarovem.

„Měl jsem za to, že tu měla být přítomna i generál Sára Larsová,“ poznamenal Mazarov. „Nevíte, jestli dorazí? Velice rád bych se s ní setkal.“

„Bohužel ne,“ odvětil Savir mrzutě. „Vyrozuměl jsem, že už několik dní bojuje s mezmerskou chřipkou a její doktor jí nedoporučuje kamkoliv chodit. Nejste jediní, kdo by se s ní rádi setkali.“

„To věřím,“ souhlasil Tyler. „Myslím, že každý důstojník by se s touto ženou chtěl setkat. Její taktiky jsem studoval už na akademii.“ Larsová byla nejslavnější důstojnice Sinajského loďstva, jež sloužila ještě dřív, než se Tyler narodil, a její úspěchy z Kasimirsko-sinajské války byly legendární. Ovšem bylo jí už přes sto let a Tyler musel uznat, že je celkem pochopitelné, že se nezúčastní každé recepce. Za svůj život jich už musela zažít dost.

Savir se s nimi prozatím rozloučil a vzdálil se. Tyler a Mazarov si našli cestu k dlouhému švédskému stolu a Mazarov si začal nabírat na talíř chlebíčky a plátky masa.

„Co myslíš, Bobe, kdo všechno se tu s námi bude ještě chtít přivítat?“ zeptal se Tyler, když se zakousl do jednoho chlebíčku.

Mazarov se zasmál. „Je tu hodně lidí. Támhle vidím velvyslance z Tarnówa s manželkou. A támhle na opačné straně stolu je velvyslankyně Kesslerová z Ballingtonu a její lidé.“

Tyler se podíval vyznačeným směrem. U velvyslankyně stály další dvě ženy. Jedna robustnější s kudrnatými blond vlasy a druhá tmavovlasá v uniformě Ballingtonského loďstva. Do tohoto prostředí zapadla mnohem lépe než Tyler, ale něco na jejím výrazu a postoji Tylerovi napovědělo, že je to palubní důstojník.

„Kdo je ta žena v uniformě s ballingtonskou velvyslankyní?“

Mazarov se na ni podíval a chvíli přemýšlel. „Kapitán Justina Tarziniová, vojenská atašé velvyslanectví.“

„A nesloužila náhodou i ve vesmíru?“

Mazarov přikývl. „Její spis jsem jen tak prolétl, když jsme sem letěli, ale mám za to, že většinu kariéry strávila na palubě lodí. Jak jsi to poznal?“

Tyler pokrčil rameny. „Nevím, tak nějak má kolem sebe tu… auru. Nevím, jak to říct.“

„Tuším, že se kdysi podílela na záchraně linkové lodě před piráty u Nieuw Stramproye. Něco takového má ve spisu.“

Tyler chvíli přemýšlel a potom si olízl rty. „Jo, na to si vzpomínám. O tom jsem slyšel. Tuším, že to byla luxusní linková loď Martijn. Nějaká ballingtonská důstojnice přiměla piráty, kteří se už nalodili, aby se vzdali, a potom loď úspěšně vyvedla ze soustavy a unikla pirátským lodím. To byla ona?“

„Ano, to byla ona. Byla tehdy první důstojník na lehkém křižníku, který piráti v té bitce ochromili, a tak ji kapitán poslal se skupinou mariňáků na Martijna, aby se ho zmocnila.“

„Aha,“ řekl Tyler a podíval se znovu se zájmem na Tarziniovou.

„Je mi velikou ctí, paní velvyslankyně,“ řekl admirál Mazarov a podal Kesslerové ruku. „Dovolte mi, abych vám představil kapitána Seana Tylera.“

Tyler se uklonil. „Madam.“

„Ráda vás konečně poznávám, kapitáne. Tohle je má asistentka Marisa Meriotová a kapitán Justina Tarziniová, naše vojenská atašé.“

Pravé ruce Justiny Tarziniové a Seana Tylera se setkaly.

„Kapitáne, je mi ctí.“

„Mně rovněž.“

Nakonec to nebyl tak hrozný večer, jak se Sean Tyler obával. Jakmile se ocitl ve společnosti kapitána Tarziniové, plukovníka Savira a několika dalších důstojníků, atmosféra se výrazně zlepšila.

Tyler na naléhání plukovníka Savira detailně rozebral bitvu, kterou jeho loď Indomitable svedla s Huny při obraně sinajského konvoje. Savir mluvil o několika vlastních střetnutích s Huny při doprovodné službě a kapitán Tarziniová jim popsala svou úlohu na palubě Martijna, přičemž ovšem největší zásluhy přisoudila svému tehdejšímu kapitánovi a svou účast popsala jen se vší skromností.

Když se recepce blížila ke konci a hosté začali odcházet, Tyler se se všemi důstojníky rozloučil a jeho ruka se opět setkala s rukou kapitána Tarziniové.

„Kapitáne, bylo mi opravdu ctí.“

Justina Tarziniová se usmála. „Děkuji, kapitáne Tylere. Mně také. Doufám, že se zase někdy potkáme.“

„Já také, kapitáne.“

1.

O osmnáct měsíců později

Buch! Buch! Buch!

Sean Tyler se s trhnutím probral k vědomí. V první chvíli netušil, odkud ty rány přicházejí. Po několika vteřinách se probral natolik, aby si uvědomil, že někdo mu bouchá na dveře jeho domku.

Rychle se převalil na bok a popadl hodinky, které měl na nočním stolku. Bylo půl čtvrté ráno. Nikdo se zdravým rozumem by k němu nešel na návštěvu v tuhle dobu. Nehledě na to, že nejbližší vesnice byla vzdálená přes třicet kilometrů.

Buch! Buch! Buch!

Tyler vstal. Rychle si oblékl župan a potom sáhl do zásuvky na nočním stolku a vytáhl pistoli. V téhle oblasti na Simeralu moc lidí nežilo, proto sem občas zabloudil nějaký uprchlý trestanec, který se tu hodlal skrýt. Tyler nehodlal nic ponechat náhodě.

Rychle seběhl ze schodů, postavil se před dveře a s rychlostí naučenou před tolika lety na akademii otevřel dveře a namířil přímo do tváře tomu, kdo za nimi stál.

„Ježíši! Pane!“ vykřikla mladá žena v uniformě podporučíka Astonského loďstva.

Tyler zamrkal. „Lynn? Co tu proboha děláte?!“

„Omlouvám se, admirále,“ řekla podporučík Lynn Lybaertová, Tylerova pobočnice. „Ale dali mi rozkaz pro vás dojít. Pokoušeli jsme se vás kontaktoval, ale…“ Nervózně kývla hlavou. „Ehm, pane?“

Tyler dal zbraň pryč a potřásl hlavou. „Promiňte. V těchhle končinách nemůže být člověk nikdy dost obezřetný. Tak co se děje?“

„Snažili jsme se vás kontaktovat, ale váš komlink se nehlásil.“

„To proto, že jsem ho vypnul. Mám dovolenou – poprvé po šesti měsících – a tak chci mít chvilku klid. Zapínám si ho jen na hodinu denně. Tak co je tak důležitého, že to Ambronsen a Norumová nedokážou zvládnout bez mé rady?“

„Pane, dovolenou vám zrušili. Máte se okamžitě hlásit na palubě. Stejně jako všichni členové svazu Sigma.“

Tyler vytřeštil oči. Kontradmirálovi jen tak někdo dovolenou nezruší – jedna z výhod, kterou s sebou jeho povýšení neslo. Aby mu někdo mohl zrušit dovolenou, musel to být přinejmenším…

„Rozkaz přišel přímo od prezidenta Wanderberga,“ dokončila Lynn tok jeho myšlenek. „Celý operační svaz Sigma má za dva dny vyplout.“

Tyler se nadechl. „A kam?“ zeptal se, ačkoliv měl neblahé tušení, že odpověď už zná.

„Soustava Argonaut, pane,“ odpověděla Lynn.

Tyler vzdychl. „Dejte mi pět minut.“

O šest a půl minuty později Tyler – nyní už v úplné uniformě Astonského loďstva – zamkl svůj dům uprostřed lesa a podporučík Lybaertová ho odvedla do čekajícího vznášedla, které následně zamířilo do nejbližšího města s kosmoportem.

„A teď bych rád věděl detaily,“ řekl Tyler, když byli ve vzduchu. „Prezident chce rozpoutat válku nebo už k tomu došlo a já to prospal?“

„Ve válce nejsme, pane,“ ujistila ho Lynn. „Detaily nevím. Pochopila jsem, že prezident Wanderberg chce poněkud přitlačit na pilu při vyjednávání s Ballingtonem, a tak chce vyslat svaz Sigma do soustavy Argonaut.“

„Abychom na ně zadupali a ukázali jim, že Argonaut je naše území?“ Lynn přikývla a Tyler se zamračil. Vztahy mezi Astonskou unií a Ballingtonským společenstvím byly odjakživa kolísavé. Dodnes panovala jistá nevraživost kvůli Sjednocujícím válkám, jež se vedly před téměř dvěma stoletími, kdy se planety obou států teprve spojovaly ve větší celky a obě strany spolu několikrát bojovaly o území i o suroviny. A při kterých loďstvo planety Simeral – jež se později stala hlavním světem Astonské unie – většinu času vítězilo nad svými protějšky z Ballingtonu. To sice byla stará záležitost, ale mnoho lidí – na obou stranách – na to odmítalo zapomenout.

Astonská unie navíc vždycky víc prosperovala a měla silnější ekonomiku, kvůli čemuž k ní mnoho Ballingtoňanů cítilo nevraživost jako vůči úspěšnějšímu konkurentovi. A během posledních šesti měsíců se jejich vztahy zhoršovaly geometrickou řadou. Předmětem jejich současného sporu byla soustava Argonaut, kterou objevili nezávislí prospektoři a podali o tom informace oběma velkým státům. Dílem náhody se do soustavy téměř současně dostaly průzkumné lodě Astonu i Ballingtonu a oba státy na ni vznesly nárok. Bylo nutné si přiznat, že astonská loď tam byla první, Argonaut byl mnohem dál od Astonu než od Ballingtonu. Ballingtonská loď do soustavy přilétla později, ale zato byla s informací o jejím nalezení doma rychleji.

To vyvolalo právní problém a vyvstala otázka, zdali má nárok na soustavu stát, jehož loď do ní první vstoupila, nebo jehož vláda se o soustavě dozvěděla jako první. Ovšem o nějaké právní kličky a manévrování nešlo, to byla pouze záminka, protože faktem zůstávalo, že jak Aston, tak Ballington, soustavu jednoduše chtěli a právní precedens nikoho tak moc nezajímali. V soustavě Argonaut se nacházelo několik nalezišť nesmírně vzácného kiria٢٦. Kirium٢٦ – stejně jako standardní kirium – byl nerost, který bylo možno použít jednak jako palivo do štěpných reaktorů a rovněž se z něj v ochuzené versi stával velmi odolný pancíř.

Kirium26 bylo ve všech těchto ohledech mnohonásobně účinnější než standardní verze. A doposud byla všechna naleziště kiria26 pod kontrolou Finratů, kteří s lidmi měli sice přátelský vztah, ale suroviny prodávali pouze prostřednictvím Agentury pro mimozemské styky, která potom zboží poskytovala rovnoměrně všem ostatním velkým státům. To bylo sice svým způsobem spravedlivé, protože všechny velké státy pomáhaly AMS financovat, ale každý člověk měl od přírody nutkání snažit se mít víc než ostatní.

A proto, když objevili neobydlenou soustavu Argonaut plnou kiria26, bylo jen logické, že se jí ani jedna strana nechtěla vzdát. A bohužel prezident Wanderberg, ani jeho ballingtonský protějšek, kancléř Bremmer, nepatřili zrovna mezi lidi, kteří by byli zvyklí ustupovat.

A tak se postupně vztahy mezi těmito dvěma hvězdnými státy zhoršovaly a zhoršovaly.

Situaci nijak nezlepšil fakt, že si Ballington na jedné z planet v Argonautu umístil výzkumnou stanici. Stanice měla určit přesné množství kiria26 na planetě, ale astonská strana proti tomu začala vehementně protestovat s tím, že Ballington tam provádí nelegálně těžbu.

Až došlo na vzájemné vojenské zastrašování, pomyslel si Tyler smutně. Nepochyboval o tom, že až se zpráva o přípravě svazu Sigma donese do Ballingtonu, kancléř Bremmer tam rovněž vyšle válečné lodě.

A to před půl rokem Ballington dokonce uvažoval, že se připojí k Obranné alianci vytvořené Sinají a Astonem proti případné agresi ze strany Kasimirského císařství. To bylo výsledkem usilovné diplomatické práce Astonu a hlavně Sinaje, protože ballingtonská vláda si příliš neuvědomovala hrozbu, jakou Kasimir představuje.

A nejspíš si ji stále neuvědomuje. Tyler navíc věděl, že Kasimir by dokonce rád měl Ballington na své straně a jeho diplomaté Ballington oficiálně podporovali při současném sporu o Argonaut.

Takže v současné době to s Obrannou aliancí nevypadalo moc dobře a Ballington se pomalu, ale jistě od Astoňanů odkláněl.

A prezident Wanderberg teď celou situaci ještě zhorší tím, že do Argonautu vyšle operační svaz.

„Dala admirál McKlingerová nějaké zvláštní instrukce, než vás pro mě vyslala?“ zeptal se po chvíli.

„Viceadmirál McKlingerová byla odvolána z velení svazu Sigma,“ odpověděla Lynn. „Prezident Wanderberg osobně chtěl, aby svazu velel admirál Fouchet.“

Tyler dlouho mlčel. Wanderberg byl bývalý voják a dotáhl to na majora vesmírné pěchoty, než odešel, aby mohl udělat kariéru v politice. Nejspíš si Foucheta odněkud pamatoval a důvěřoval mu natolik, že ho prosadil do velení tohoto svazu. Tyler Foucheta moc neznal, ale nepřišlo mu příliš logické měnit velitele svazu, na kterého jsou jeho podřízení už zvyklí, zrovna před důležitou misí.

„Blížíme se ke kosmoportu,“ oznámil pilot a Tyler ucítil, jak vznášedlo začíná pomalu klesat.

„Je mi to líto, Lauro,“ řekl admirál Richard Fouchet, zatímco si viceadmirál Laura McKlingerová balila věci ve své kanceláři na palubě bitevního křižníku Vanguard. „Prezident i náčelnice operací loďstva Kazuči mě ujistili, že to je pouze dočasné. Jakmile tato mise skončí, bude svaz Sigma opět váš. Hodlám si ponechat i váš štáb, aby bylo co nejméně změn.“

„Jistě,“ řekla McKlingerová. „Jenom se mě dotýká, proč prezident cítil potřebu mě vyměnit. Velela jsem svazu Sigma skoro dva roky. Za tu dobu byl nasazen jak v Hunském prostoru, tak v Kolonizovaném prostoru.“

„To není o tom, že by vám prezident nedůvěřoval, Lauro,“ ujistil ji Fouchet. „Pouze vás nezná. Mě zná a ví, že mně může svěřit citlivé velení takhle daleko od domovské soustavy, kde budu já reprezentovat Astonskou unii.“ Na okamžik se odmlčel a potom pokračoval. „Prezident má pravdu, co se týče Ballingtonu, víte? Nedá se s nimi jednat. Jsou až příliš zahledění do sebe a nedokáží si vůbec připustit, že někdo jiný by mohl mít pravdu. Proto tam vybudovali stanici bez našeho vědomí – pro ně Argonaut už je jejich majetkem. Oni nejsou schopni jednat o kompromisu.“

Upřeně se podíval na McKlingerovou. „Ale pod vší tou zabedněností a namyšleností to jsou zbabělci. Oni se s námi nechtějí pustit do křížku. Ať už se jim to líbí nebo ne, Astonské loďstvo má více lodí i lepší techniku, a oni to vědí. Když jim ukážeme, že jsme odhodláni hájit své zájmy jakýmikoliv prostředky a zamáváme na ně vlajkou, tak se stáhnou a nejspíš se k jednacímu stolu vrátí s větší vstřícností.“ Fouchet se usmál. „A prezident pověřil mě, abych jim ukázal naši odhodlanost.“

* * *

„Indomitable, tady raketoplán 179, žádáme o přednostní povolení k přistání, máme na palubě velícího důstojníka 17. operační skupiny.“

„Raketopláne 179, tady řízení letového provozu Indomitable, povolení uděleno, zamiřte k hangáru dva.“

„Rozumíme, Indomitable, odhadovaný čas příletu čtyři minuty.“

Sean Tyler naslouchal ze sekce pro pasažéry hovoru pilotů, a když raketoplán nabral kurz na přistání, vstal a šel do kokpitu.

Pohled na Indomitable mu poněkud zvedl náladu. Veškerá únava z něj opadla už během cesty a on si teď vychutnával pohled na svou loď, které velel přes dva roky. Byla to třída Dauntless, která doposud tvořila páteř Astonského loďstva.

Ovšem, jak si rychle připomněl, Indomitable už nebyla jeho loď. Bohužel. Když ho před čtyřmi měsíci navštívil viceadmirál Mazarov, Tyler – tehdy kapitán – se domníval, že mu jeho přítel chce důvěrně sdělit, kdo bude příštím velitelem 17. operační skupiny potom, co předchozí admirál odešel.

Nevzpomínal si, co přesně mu Mazarov řekl, ale bylo to něco ve smyslu: „Ano, znám nového velitele 17. skupiny, je to takový zabedněný blázen, který si myslí, že ve vesmíru stačí vypnout motor, aby loď zastavila. Bohužel admiralita nikoho schopnějšího nesehnala, a tak se museli spokojit s ním.“ A když se Tyler přímo zeptal, kdo to je, Mazarov s úsměvem odpověděl: „Myslím, že ho znáš docela dobře… kontradmirále Tylere.“

Tylerovi tehdy chvíli trvalo, než pochopil, co tím jeho přítel myslí. A když mu to konečně došlo, tak se v něm mísilo překvapení s naštváním. O vlajkovou hodnost nijak zvlášť neusiloval… a mrzelo ho, že přijde o Indomitable.

Alespoň že mi dovolili si ji nechat jako vlajkovou loď, pomyslel si, když raketoplán dosedl ve vnější hangárové šachtě a najel na magnetický vlek. Bytelné dveře, které oddělovaly šachtu od vnějšího vesmíru, se za nimi zavřely a vlek raketoplán odtáhl do vnitřního hangáru.

Tyler se přesunul dozadu a počkal, než se otevře průlez. Potom s Lynn a dalšími cestujícími v závěsu vyšel ven.

V hangáru už ho čekala skupinka důstojníků v čele s kapitánem Ambronsenem, novým velícím důstojníkem Indomitable.

„Vítejte zpět na palubě, admirále,“ pozdravil ho a zasalutoval.

Tyler pozdrav opětoval. „Děkuji. To pozvání se nedalo odmítnout.“ Rychle se pozdravil s komandérem Voronichinem, prvním důstojníkem lodi – který byl nedávno jeho prvním důstojníkem – a potom se otočil na kapitána Liv Norumovou, svou náčelnici štábu.

„No, Liv, člověk vás tu nechá chvíli o samotě a hned je svět vzhůru nohama. Lynn mě už trochu zasvětila. Tak jaké máme přesně rozkazy?“

„Zatím se toho moc neví, pane.“ Norumová mu pokynula, aby ji následoval. Když spolu s Tylerem a Lynn nastoupila do výtahu, pokračovala.

„Dostali jsme rozkaz, že celý operační svaz Sigma má být do dvou dnů připraven vyrazit do soustavy Argonaut. Veškeré dovolené byly zrušeny a svaz dostal přednostní právo na veškeré zásoby.“

„Jo, to mi už Lynn říkala,“ přitakal Tyler. „A přišly nějaké operační rozkazy?“

„Zatím ne. Pouze informace o posílení svazu. K 11. operační skupině byl od svazu Alfa přidělen Renown a několik menších lodí. K nám přibude Peerless, jeden lehký křižníky třídy Arrow a dvě fregaty.“

Tyler přikývl. S Peerless bude mít jeho skupina sedm bitevních křižníků. A to, že prezident nechal ke svazu přidělit i Renown, ho sice trochu překvapilo, ale zároveň poněkud uklidnilo. Renown byl největší bitevní křižník Astonského loďstva, jediný svého druhu. O jeho kvalitách se sice dalo spekulovat, ale platilo, že díky své velikosti to byla nejslavnější loď v Astonské unii a vláda ji často dávala na odiv tím, že ji posílala na různé diplomatické mise na území jiných států. Pokud se jej prezident Wanderberg rozhodl vyslat do Argonautu, dalo se očekávat, že chce hlavně psychologicky zapůsobit a rozhodně neplánuje žádné střílení.

To ovšem neznamená, že se celý operační svaz nebude pouštět na velmi tenký led.

„A přišly nějaké instrukce z vlajkové lodě svazu?“ zeptal se po chvíli. „Pochopil jsem, že velení převzal admirál Fouchet.“

Tentokrát to byla Norumová, kdo přikývl. „Ano, pane. Admirál Fouchet také svolal na 16:00 brífink na palubu Renownu. Účastnit se mají všichni vlajkoví důstojníci a jejich štáby.“

Tyler se zamračil. „Na Renownu?“

„Ano, pane. Pochopila jsem, že admirál Fouchet si hodlá vzít Renown jako svou vlajkovou loď.“

Tyler se zarazil. Dát operačnímu svazu těsně před důležitou misí nového velícího důstojníka bylo samo o sobě nešťastné, i když si ten dotyčný ponechá starý štáb. A obdobně nešťastné bylo vyměnit si vlajkovou loď s už zajetým kapitánem a důstojníky za jinou, byť byl tou lodí Renown.

Tyler se pomalu nadechl. Tohle bude zajímavé.

„Tak to je ve stručnosti zhruba všechno, dámy a pánové,“ řekl admirál Fouchet, když jeho operační důstojník zakončil brífink, který byl spíše stručným nástinem situace než detailním plánem rozložení sil.

„Hlavně si pamatujte, že musíme být rozhodní a nekompromisní,“ připomněl jim Fouchet. „Ballingtonská základna na planetě je řízena civilisty, pokud dorazíme včas, je možné, že budeme muset jednat pouze se správcem stanice a toho by neměl být problém přesvědčit, aby evakuoval personál.“

Tyler pozvedl obočí. Vedle sebe viděl, že Lynn zápolí s vlastním zděšením a Liv Norumová se tváří skoro znechuceně.

„Pane, vy chcete vyhrožovat civilistům útokem?“ zeptal se komandér Jonathan Moth, Tylerův operační důstojník.

Fouchet rozhodně zavrtěl hlavou. „Ovšemže ne! K žádnému vyhrožování nedojde. Ale pohled na patnáct bitevních křižníků – v čele s Renownem – je může přesvědčit k odchodu, aniž bychom řekli jediné slovo.“ Pousmál se. „Tuším, že jeden politik na Zemi v předkosmickém věku řekl něco ve smyslu: ,Mluv klidně a nos s sebou velký klacek, dojdeš daleko.‘ To bude něco, co budeme aplikovat při vyjednávání s civilním správcem ballingtonské stanice.“

Lynn Lybaertová se k Tylerovi naklonila a tiše se zeptala: „Je to možné, že by jen tak odešli, pane?“

„Možné je všechno, Lynn,“ odpověděl jí potichu Tyler. „Ale na tohle bych zrovna nesázel. A myslím, že i admirálovi je jasné, že tahle situace je spíše zbožným přáním.“

Jako kdyby četla jejich myšlenky, kontradmirál O’Donnelová, velitelka 11. operační skupiny, se ozvala z druhého konce stolu. „Ale tato situace je poněkud nepravděpodobná, nemyslíte, admirále?“ zeptala se Foucheta. „Koneckonců prezident Wanderberg o svém úmyslu vyslat do Argonautu operační svaz informoval ballingtonského velvyslance, a pokud jsem to správně pochopila, na dnešní večer plánuje tiskovou konferenci. Zpráva o našich úmyslech už je nepochybně na cestě do Ballingtonu – a kurýrní sonda tam bude mnohem rychleji než my. Dá se tedy předpokládat, že Ballington vyšle do soustavy vlastní jednotky.“

Fouchet přikývl. „Ano, admirále, to je velice pravděpodobné a při operačním plánování, které bude probíhat během příštích dnů, budeme počítat právě s tímto scénářem.“ Pokrčil rameny. „Nicméně je možné, že se Ballingtonskému loďstvu nepodaří sehnat a zorganizovat dost lodí na to, aby je stihli vyslat do soustavy Argonaut. Ballingtonské loďstvo není zdaleka nejlepší v sektoru a jejich důstojníci nepatří k nejbystřejším a nejefektivnějším. A totéž lze říct i o jejich výcvikových metodách.“

„S prominutím, admirále,“ ozvala se komandér-poručík Inagaki Aiko, zpravodajská důstojnice v Tylerově štábu, poněkud nesměle. Nebylo divu, se svou – na poměry této schůze poměrně nízkou – hodností si musela mezi tolika admirály a kapitány připadat úplně bezvýznamně.

„S prominutím,“ opakovala, „ale já jsem přes rok sloužila jako přidělenkyně Loďstva na Ballingtonu a poznala jsem mnoho jejich důstojníků. Rozhodně bych o nich neřekla, že by byli méně bystří než my. A jejich výcvikové metody rozhodně nejsou špatné, byť nemají tak dlouhou tradici jako ty naše.“

Fouchet ji chvíli tiše pozoroval a Tyler mohl úplně cítit, jak se Inagaki snaží stát se neviditelnou a nejspíš si teď přeje, aby byla držela hubu.

„Děkuji za vaši připomínku, komandér-poručíku,“ řekl Fouchet nakonec a jen nepatrně zdůraznil její hodnost, jako tiché připomenutí jejího postavení. Nicméně zůstal u toho.

„Ovšem nesmíme zapomínat, že naše loďstvo má za sebou v poslední době hodně krvavých bojů v hunském prostoru, zatímco Ballingtonské loďstvo za posledních dvacet let mělo příležitost k ostrým střelbám jen v menších operacích proti pirátům a podobné sebrance v Kolonizovaném prostoru.“

Tyler souhlasil spíš s Inagaki než s Fouchetem. Ballingtoňany sice neměl příliš v lásce – občas mu přišli dost nafoukaní –, ale rozhodně to nebyli blbci. A šarvátky v Kolonizovaném prostoru proti pirátům a různým tamějším diktátorům byly kolikrát stejně brutální jako boje proti Hunům. Mnohdy i brutálnější. Hunové vás koneckonců pouze zabijou, když se jim dostanete do rukou, kdežto piráti vám mnohdy udělají něco daleko horšího.

„Nějaké další otázky?“ zeptal se Fouchet. Když se nikdo další neozval, přikývl. „Dobrá, brífink je tímto u konce.“

2.

„Aktivovat manévrovací trysky.“

„Manévrovací trysky aktivovány!“

„Dva stupně na levobok.“

„Dva stupně na levobok!“

Kapitán Justina Tarziniová stála u svého křesla na můstku lodi Ballingtonského loďstva Mars a spokojeně sledovala, jak poddůstojník 1. třídy Deveraux se zručností danou patnácti lety u kormidla navádí tento jedenapůlkilometrový kolos k zakotvení se stanicí Aurora. Nebylo to tak snadné, jak se na první pohled mohlo zdát. Justina jednou viděla případ, kdy kormidelník podcenil dobu, kterou bude loď potřebovat na zpomalení, a na závěrečné přiblížení se přihnal moc rychle. Nikomu se naštěstí nic nestalo, ale rychle letící loď urvala téměř všechna kotevní ramena v doku.

Deveraux byl ovšem zkušený kormidelník a všechno proběhlo hladce. Justina vydala ještě několik dalších drobných povelů, ale spíš proto, že to příslušelo statutu kapitána, než že by se bez ní Deveraux neobešel.

Nakonec ucítila drobné trhnutí, jak se Mars spojil s jedním upevňovacím ramenem a obrovitá mechanická paže jej na okamžik vychýlila z kurzu, než se k ní připojily další, aby loď upevnily na místě.

„Zakotvení se stanicí potvrzeno,“ řekl komandér Akkat – taktický důstojník – formálně.

„Děkuji. Dobrá práce, pane Deverauxi,“ řekla Justina.

„Děkuji, madam.“

Justina si na svém křesle vyvolala schéma stanice. Od její poslední návštěvy podstoupila několik změn a ona se chtěla naposledy ujistit, že ví, kam jde.

Stanice Aurora byla středem největších loděnic v Ballingtonském společenství – a zároveň největších loděnic v celém sektoru Hirano. Byly dvakrát větší než astonská Ithaka nebo kasimirská Akropolis. Aurora se rozpínala na oběžné dráze planety Nuovo Lazio. Byl to dopravní uzel pro civilní i vojenské loďstvo a bylo tu permanentně rušno. Nuovo Lazio bylo navíc také Justininým domovským světem a ona doufala, že bude mít čas se dostat na povrch a navštívit svoji matku. Ovšem rychlost, s jakou sem byl Mars – a zbytek operačního svazu Gemini – odvolán, naznačovala, že se tu dlouho nezdrží.

Po chvíli studia Justina schéma opět zavřela a otočila se z východu. „Komandére Akkate, můstek je váš. Komandére Oldorfová-Svenská, můžete mě, prosím, doprovodit?“

„Jistě, kapitáne.“

Justina vyšla na chodbu v doprovodu své výkonné důstojnice a přítelkyně. Šly mlčky, dokud se neocitly ve výtahu a Justina nezadala kód hangáru. Kabina se rozjela a Justinina zástupkyně se konečně ozvala.

„Tušíš, jak dlouho nás tu nechají?“ zeptala se komandér Shaana Oldorfová-Svenská – posádkou přezdívaná SOS.

„Těžko říct,“ přiznala se Justina a otočila se na ni. „Ale mám z toho špatný pocit.“

Shaana se ušklíbla. „To já taky, tím bych se netrápila. Ale hlavně zkus ze starocha vyždímat nějaké informace.“

Justina povytáhla obočí. „Doufám, že tím ,starochem‘ nemyslíte admirála Esternala, že ne komandére?“

Shaana se zatvářila jako neviňátko. „No…, jak se to vezme. Koneckonců slovem ,staroch‘ jsem mohla vyjádřit i můj respekt k jeho zkušenostem a zásluhám.“

Justina se zasmála. „Jo, správně. Mohla. Ale neboj, zeptám se. Ty zůstáváš na palubě?“

Tentokrát bylo na Shaaně, aby se zasmála. „Jako že bych tvrdla na palubě, zatímco ostatní si budou užívat nočního života stanice? To zrovna!“

Justina se usmála. „Jak je libo. Ale nejdřív dohlédni na vyplňování opušťáků. Nerada bych, aby moji důstojníci projevili přílišnou velkorysost a loď zůstala vylidněná.“

Shaana přikývla. „Jasně, nedělám to pro přece poprvé.“

„No právě.“ Justina se usmála. „A neboj, rozhodně se admirála zeptám, co se děje.“

„Justino!“

Viceadmirál Bernard Esternal vstal od svého stolu, když jeho asistent uvedl Justinu dovnitř, a se zářivým úsměvem jí podal ruku. Jakmile ji Justina uchopila, Esternal ji prudce přitáhl k sobě a ovinul ji v otcovském objetí.

„Ani nevíš, jak rád tě zase vidím!“

„Já vás taky, pane.“

Esternal ji pustil a pokynul jí k pohovce u stěny jeho kanceláře. „Dáš si něco k pití?“

„Čaj.“

„Přineste prosím jednou čaj a jednou bílou kávu, Oskare.“ Asistent se vzdálil a Esternal se s Justinou posadil.

„Vítej zpět na Auroře! Musíš mi toho spoustu vyprávět.“

Bernard Esternal velel stanici Aurora už celá léta. Byl to mohutný postarší muž s tmavou pletí, který, stejně jako Justinina rodina, pocházel z provincie Kilmen na Nuovo Laziu. S jejím otcem byli nejlepší přátelé už od dětství, společně vstoupili do akademie a sloužili spolu po více než třicet let. Justina ho znala doslova celý život jako svého strýčka. Esternal jí často vyprávěl o tom, jak – nyní to už bylo třiačtyřicet let – dostal komandér Aspanu Tarzini zprávu, že se mu narodila dcera Justina. Se svým přítelem, tehdy komandér-poručíkem, Bernardem Esternalem, to náležitě oslavili a potom ho Aspanu požádal, jestli by jeho dceři nešel za kmotra.

Byl to také Esternal, který za ní tehdy přišel do jejího pokoje, když jí bylo patnáct, a oznámil jí, že její otec tragicky zahynul při nehodě ve strojovně.

„Ráda vás zase vidím, pane,“ opakovala Justina tiše.

Esternal možná vytušil, co se jí honilo hlavou, a pousmál se.

„Ty pány si nech, alespoň když jsme sami.“

„Dobře, strejdo.“

„To je lepší,“ pochválil ji Esternal. „Dneska ráno jsem mluvil s tvojí matkou, pozdravuje tě a posílá ti pusu.“

Justina se pousmála. „Myslíš, že budu mít čas zaletět na povrch a navštívit ji?“

„Já… nevím,“ přiznal se Esternal. „Nevím. Svaz Gemini má vyplout co nejdřív, ale přesné detaily ti poskytne až admirál Lambertová.“ Justina se chystala zeptat na něco dalšího, ale Esternal ji zarazil. „Nechme ještě chvilku oficiální věci na pokoji, ano? Pověz mi ještě něco nového o sobě. Třeba,“ mrkl, „o tvém zasnoubení s panem Alexandrem Brestem.“

Justina se neubránila úsměvu. Čekala, kdy admirál toto téma nakousne. O jejím vztahu s Alexem věděl, stejně jako její matka a většina příbuzných, a stejně tak věděl, že uvažovali nad zásnubami, ale tohle bylo poprvé, co se s admirálem viděla potom, kdy se s Alexem zasnoubila.

„No, tak nějak se to stalo,“ řekla nakonec. „Je mi líto, že jste se o tom dozvěděli, až když bylo po všem, ale byli jsme v hlubokém vesmíru.“

„Což o to, to chápu.“ Esternal se zamračil. „A jsi si jistá, že je to ten pravý?“

Justina se zasmála. „Jak to mám vědět? Ale miluju ho a jsem s ním ráda.“

„Jak dlouho už se vlastně znáte?“

„Skoro dva roky. Poprvé jsme se potkali, když jsem dělala ještě na velvyslanectví na Sinaji. Potom jsme se často vídali, když byly naše lodě umístěny na Mandragoře a…“ Justina pokrčila rameny. „Stalo se.“

„A on je pilot, že? Komandér?“

„Komandér-poručík. Je to velitel letové skupiny na Lokim.“

„Jenom komandér-poručík?!“

„Představ si, miluju muže, ne jeho hodnost.“

„No já vím.“ Esternal pokrčil rameny. „A jsem rád, že se chceš vdávat. Akorát mě mrzí, že toho dotyčného neznám, no.“ Na okamžik se zamyslel. „I když bych si mohl nechat vyhledat jeho záznamy… a trochu ho prověřit.“

„Opovaž se!“

Tentokrát to byl Esternal, kdo se zasmál. „Neboj, takový blázen ještě nejsem. Ale rozhodně bych ho rád potkal před svatbou.“

„To zařídíme. Jenom nevím, kde se zrovna nachází jeho loď.“

Dovnitř vstoupil admirálův asistent s čajem a kávou, každému nabídl, potom položil tác na stůl a zase se vzdálil.

„A kde se hodláte usadit?“ zeptal se Esternal, když usrkl kávy. „On není z Nuova Lazia, že ne?“

„Ne, je z Ballingtonu. A tam se taky usadíme.“ Esternal se chystal něco říct, ale ona ho zarazila. „Už mi nabídli místo v oddělení výzkumu a vývoje na hlavní základně na Ballingtonu. A Alex je dost zkušený na to, aby tam mohl učit na akademii.“

„Chceš odejít z Marsu?“

„Stejně by mě už brzy přeložili jinam.“ Justina si povzdechla. „Po palubní službě se mi bude stýskat, ale nechci, aby mé děti vyrůstaly samy, zatímco jejich rodiče budou létat někde ve vesmíru.“

Esternal pokrčil rameny. „Moje děti tím prošly a jsou v pořádku. A ty jsi příliš dobrá v tom, co děláš, než abys tvrdla na zemi. A pokud on bude učit a zůstane na planetě, tak ty budeš moct…“

„To nás už napadlo, ale… ne.“ Justina zavrtěla hlavou. „Možná jsem staromódní, ale dítě patří k matce. A já mám na dítě pomalu nejvyšší čas.“ Nechtěla používat to staré klišé o biologických hodinách, ale něco na tom bylo. Všichni kolonisté, kteří letěli v hibernačních lodích do sektoru Hirano, museli podstoupit genetickou manipulaci, aby byli odolnější – a stejně tak i jejich potomci – a víc přizpůsobivější k životu na planetách s jinou gravitací nebo tlakem vzduchu, než byl na Zemi. Tato manipulace jako vedlejší efekt zvýšila průměrnou délku života kolonistů o třicet až pětatřicet let. Ve svých třiačtyřiceti letech tak byla Justina sotva ve středním věku, ale přesto byla na mateřství už poněkud starší, než bylo na Nuovu Laziu zvykem. Jejímu otci bylo dvacet osm, když se narodila.

„A hlavní důvod je ten, že já dítě chci,“ řekla nakonec. „A chci s ním být co nejvíc.“

Esternal se pousmál. „To chápu. A tvoje matka bude z vnoučat určitě nadšená! A já taky. Ovšem stále platí, že bych se s tím Alexem chtěl co nejdřív potkat.“

„Jasně.“

Esternal se podíval na hodinky a potom vzdychl. „No, rád bych si s tebou ještě povídal o Alexovi a o vašich plánech, ale už nebudeme mít čas.“

„Ty někam jdeš?“

„Ne, ale raketoplán admirála Lambertové by měl každou chvíli dorazit a můj pobočník má instrukce ji ke mně hned zavést.“

„To se týká naší mise?“

„Ano. A Lambertová si tě speciálně vyžádala, takže tady zůstaň.“

Justina vyvalila oči. „Mě osobně?“

„Ano.“ Esternal chvíli mlčel a potom se nadechl. „Možná bych tě mohl zatím uvést do problému, než admirál dorazí. Je to vcelku prosté, Astonská unie se chystá vyslat do soustavy Argonaut operační svaz, aby si prosadila svou.

A kancléř Bremmer vydal rozkaz, že se rozhodně nesmíme nechat zastrašit. Proto do Argonautu vysíláme svaz Gemini.“

O několik minut později dorazila viceadmirál Nina Lambertová do Esternalovy kanceláře. Lambertová byla vysoká žena s krátkými prošedivělými vlasy a aurou chladné autority. Doprovázel ji menší muž s hladce vyholenou hlavou, o kterém Justina věděla, že je to kapitán Gustav Niven, náčelník štábu admirála Lambertové. Justina je oba viděla už mnohokrát – Lambertová byla koneckonců velitelkou operačního svazu Gemini, do kterého poslední rok patřil i Mars – ovšem netušila, proč Lambertová na téhle poradě chce jednoho konkrétního kapitána ze svého svazu.

„Nino, kapitáne Nivene,“ pozdravil je Esternal.

„Ahoj, Bernie,“ odpověděla Lambertová s nenuceností, s jakou může admirála adresovat pouze jiný admirál…, nebo admirálova kmotřenka. Potom se Lambertová podívala na Justinu. „Zdravím vás, kapitáne Tarziniová. Jak proběhla vaše hlídka?“

„Děkuji, madam, všechno proběhlo hladce. Hlášení jsem už odeslala.“

„To je dobře,“ Lambertová přimhouřila oči. „Nezbývá než doufat, že náš následující úkol proběhne stejně dobře. Už jsi ji zasvětil, Bernie?“

„Jen lehce,“ přiznal se Esternal, zatímco svým dvěma novým hostům nabídl místa k sezení. „Zatím jsem jí pouze vysvětlil, že poletíte do soustavy Argonaut a že tam letí i Astoňané.“

„Ano, to víceméně shrnuje naši situaci,“ přitakala Lambertová a podívala se na Justinu. „A vy nejspíš přemýšlíte, proč jsem na tuhle schůzku pozvala zrovna vás, že kapitáne?“

„To ano, madam,“ souhlasila Justina.

„No, je to vcelku prosté, Varuna musí podstoupit generální údržbu a není schopná se nadcházející mise zúčastnit, takže budu nucena po dobu současného nasazení přenést vlajku na vaši loď.“

Justina dlouho neříkala nic a pouze si v sobě přelouskávala to, co jí admirál právě řekla. Když ji sem admirál pozvala, tak to možná trochu tušila, ale přišlo jí to snad trochu namyšlené doufat zrovna v tohle. Kapitán vlajkové lodi se bez ohledu na služební věk stával admirálovým taktickým zástupcem a tato funkce mu propůjčila pravomoci velet i ostatním kapitánům.

Justina si uvědomila, že na Lambertovou civí už několik sekund, a tak přikývla. „Děkuji, madam. Bude to čest mít vás na palubě.“

„To jsem ráda, že to vidíte takhle, kapitáne. Rozhodla jsem se pro vás na základě několika faktorů, které hovořily ve váš prospěch.“ Justina střelila pohledem po Esternalovi. Neměla ráda, když se jí její kmotr snažil dláždit cestičku a obzvlášť ne, když…

Lambertová nejspíš uhodla, co se jí honí hlavou, a zasmála se. „Nebojte se, kapitáne, tohle není výsledek špinavé protekce. Nikdy jsem si důstojníka nevybírala na základě prosby od jeho známého a nehodlám s tím začínat. Vaše dosavadní výkony a hodnocení od vašich předchozích velitelů na mě udělaly dojem. Tečka.“ Její výraz ztvrdl. „Ovšem varuji vás, pokud nesplníte má očekávání, nakopu vám zadek, než stihnete říct ,vlajkový kapitán‘. Je to jasné?“

„Naprosto, madam.“ Ač to bylo divné, tohle Justinu trochu uklidnilo.

Lambertová chvíli mlčela a potom se otočila na svého náčelníka štábu. „No, když teď máme formality za sebou, mohli bychom kapitána zasvětit do situace. Ujal by ses toho, Gustave?“

Niven přikývl a odkašlal si. „Jak už vám admirál Esternal sdělil, kapitáne, Astonská unie vysílá do soustavy Argonaut operační svaz – podle dostupných zpráv se jedná o svaz Sigma, který dočasně kotví nad Simeralem. Astonský prezident Wanderberg evidentně chce posunout vyjednávání na další úroveň.“

„Myslíte, že naší základně v soustavě hrozí nějaké nebezpečí?“ zeptala se Justina.

„Pochybuji, že by ji Astoňané jen tak vybombardovali atomovkama,“ řekl Niven. „Ale podle plánu mají vyletět až zítra a Nuovo Lazio je k Argonautu mnohem blíž, takže rozhodně budeme na místě dřív než oni.“

„A co potom?“ zeptal se Esternal. „To mi stále není jasné, jaký máte rozkaz?“

„Máme pouze bránit soustavu a mávat na Astoňany vlajkou, zatímco oni budou mávat na nás,“ řekla Lambertová a ušklíbla se. „Kancléř Bremmer nejspíš má za to, že oheň se nejlépe hasí benzínem.“

„No, ale co jiného mohl udělat?“ zeptal se Esternal. „Astoňané – hlavně ten prezident Wanderberg – nebyli ochotní přistoupit na jakoukoliv dohodu, ani na naši nabídku na vytvoření společného výzkumného týmu, který odhalí přesné množství kiria26 na hlavní planetě.“ Jeho výraz ztvrdl. „Astoňané si ho chtějí nasyslit všechno pro sebe. Tak jak to dělali odjakživa. Vždycky se rádi přiživili na úkor ostatních!“

Justina spolkla odpověď, kterou by se Astoňanů zastala. Koneckonců, kancléř Bremmer také situaci moc nepomohl, když v soustavě nechal vybudovat tu výzkumnou stanici. Tady na to nebylo vhodné místo. Esternal si nikdy na Astonskou unii moc nepotrpěl, spíš je přímo nesnášel a možná byl ve svých názorech poněkud zaslepený, ale o tom nemělo smysl teď mluvit. A takových důstojníků jako on bylo v Ballingtonském loďstvu mnoho.

Místo toho se zeptala: „Když mluvíme o té základně, chystáte se ji evakuovat a opustit?“

„To jsem panu kancléři navrhla, jakmile jsem obdržela rozkaz, ale zamítl to.“ Lambertová se smutně usmála. „Prý nesmíme ustoupit ani o metr a nesmíme dát najevo slabost. Určitou logiku to má, ale v případě problémů tak budeme v nevýhodě, protože budeme muset bránit pevnou pozici, zatímco nepřítel bude mít možnost manévrovat.“

Justina se na Lambertovou upřeně podívala. „A vy vážně myslíte, že dojde na boj?“

„Já doufám, že ne, ale jako vojáci musíme být připraveni na všechny eventuality.“ Admirál chvíli mlčela a potom se vrátila k tématu. „Ze základny pouze evakuujeme všechny civilisty a umístíme tam vojenskou posádku. K tomu účelu nám sem kancléř z Ballingtonu posílá 3. prapor Domovské gardy.“

„Domovskou gardu?“ Esternal zněl, jako kdyby nemohl docela uvěřit svým uším, Justina se mu rozhodně nedivila. Domovská garda byla elitní jednotka ballingtonské armády, která byla mimo standardní rámec vojenské hierarchie a zodpovídala se přímo kancléři. To se většinou považovalo spíše za formalitu, protože rozumný kancléř se o vyslání jednotky stejně vždycky poradí se svými generály. Ale Bremmer tímto aktem chtěl nejspíš naznačit, že to myslí vážně.

„Ano, Domovskou gardu,“ přitakala Lambertová. „A také samozřejmě zapojíme i mariňáky přičleněné ke svazu Gemini. Pro Astoňany to bude trochu pádnější argument, když na planetě budou po zuby ozbrojení mariňáci.“

Lambertová krátce přejela pohledem z Esternala na Justinu a zase zpátky, jako by čekala na otázky, a potom řekla: „Musíme vyrazit co nejdříve. Všechny lodě ze svazu dorazí až zítra, ale chci pro ně mít už připraveny všechny zásoby, abychom mohli v ideálním případě odletět už pozítří.“

„Tak mě napadá,“ ozvala se Justina, „když svaz Gemini odletí celý do Argonautu, nenecháme tuto oblast příliš odkrytou? Poblíž Kolonizovaného prostoru je pořád hodně pirátů a pašeráků a svaz Libra z Mandragory nemůže celou oblast pokrýt sám.“

„Ano, toho jsem si vědoma,“ řekla Lambertová. „A je si toho vědom i kancléř, ovšem naše zájmy v soustavě Argonaut jsou přednější než pohraniční hlídky, proto Gemini vyrazí okamžitě. Je to menší zlo. Za několik týdnů nás tu vystřídá svaz Aries. Do té doby si místní hlídky budou muset poradit s tím, co budou mít k dispozici.“ Její výraz zvážněl. „Všechno je to otázka priorit, kapitáne. Piráti v Kolonizovaném prostoru jsou problém, ale soustava Argonaut je pro nás z dlouhodobého hlediska dost možná životně důležitá. A ať se nám to líbí nebo ne, kancléř má pravdu: nemůžeme Astoňanům ustupovat.“

Podle staničního času bylo krátce po druhé hodině odpolední, když předběžný brífink skončil. Justina se potom potloukala po stanici, procházela obchody a snažila se utřídit si myšlenky. Její nálada byla někde mezi nadšením nad tím, že bude na palubě hostit admirála, a nervozitou z toho, jak se za ten necelý půlrok vztahy mezi Ballingtonem a Astonskou unií tak radikálně zhoršily.

Nebo možná by se dalo i říct, že tu jde o vztahy mezi kancléřem Bremmerem a prezidentem Wanderbergem. Celá situace kolem Argonautu byla hodně nepříjemná, ale občas měla Justina pocit, že Bremmer to bere jako osobní urážku své osoby prezidentem Wanderbergem.

Justina doufala, že Bremmer i jeho astonský protějšek přijdou brzy k rozumu. Kasimirské císařství už celá léta zbrojí jako šílené a jejich císař otevřeně prohlašuje, že obyvatelé Kasimiru – jako potomci kolonistů, kteří do sektoru Hirano dorazili úplně první – mají „boží právo a povinnost zajistit v této oblasti pořádek a bezpečí pro naše děti“. I když je kirium26 možná nejvzácnější surovina, jakou lidstvo zatím poznalo, nemá cenu se kvůli němu takhle handrkovat, když oba státy čelí potenciálně větší hrozbě v podobě Kasimiru.

Jenže Bremmer to tak nepochybně neviděl. A hodně dalších Ballingtoňanů – včetně Esternala – také ne. Oni viděli jen Astonskou unii ve stínu minulých křivd a neuvažovali nad současností. A Kasimir se koneckonců diplomaticky dvořil Ballingtonu stejně jako Astoňané.

Hodně lidí si dokonce myslí, že bychom se pod Kasimirem snad měli líp než teď! Koneckonců kasimirský císař Drakos je populární a hodně lidí bere zprávy o útlaku jeho odpůrců a nakládání s vězni hodně s nadsázkou. Kancléř Bremmer má také sice až příliš velké pramoci, ale pořád to není tak zlé jako v případě Kasimiru. I když náš „kancléř“ kombinuje funkce prezidenta a předsedy vlády a má pořád mnohem víc pravomocí než třeba astonský prezident a…

„Dobré odpoledne, kapitáne Tarziniová!“

Justina se překvapením zastavila, když ji z úvah vytrhl ten nepříliš uctivě znějící a důvěrně známý hlas. Otočila se a uviděla známou tvář černovlasého muže s rošťáckým úsměvem.

„Alexi!“ vydechla, ale to už se ocitla v jeho objetí a jejich ústa se spojila v dlouhém polibku, který se protahoval donekonečna, dokud se nemuseli odtáhnout, aby se nadechli. A potom následoval druhý polibek.

Možná by se dalo považovat za nemístné, aby se dva důstojníci cicmali na chodbě stanice, která zároveň byla vojenským přístavem, ale Justině to v tuto chvíli bylo srdečně jedno a vnímala jen Alexovy rty a stisk jeho paží, kterými ji objímal.

Konečně skončil i druhý polibek a jejich rty se odtáhly.

„Kde se tu bereš?“ zeptala se. „Myslela jsem, že jsi stále ještě na hlídce v Kolonizovaném prostoru.“

Alex Brest zavrtěl hlavou. „Ne, odvolali nás sem.“ Usmál se. „Loki byl přeřazen ke svazu Gemini, takže mě budeš mít na krku.“

Justina se usmála. Díky tomu, že na tomto nasazení bude celý svaz Gemini, budou s Alexem pracovat blízko u sebe, a ten pocit ji naplnil radostí. Potom se ale zamračila, když si uvědomila, že v Argonautu může být nebezpečno – zvlášť pro piloty. Ona bude v bezpečí na můstku uprostřed té obří hromady kovu, které velí, ale Alex bude sedět ve stíhačce, kde ho od prázdnoty vakua dělí jen kousek přepážky.

Alex si všiml jejího výrazu a položil jí ruku na tvář. „Copak je? Já myslel, že budeš ráda.“

„Já jsem, ale… Gemini poletí na misi, kde nemusí být zrovna bezpečno.“

„Týká se to snad soustavy Argonaut?“ zeptal se Alex. Justina vyvalila oči a on se usmál. „Drby se šíří rychle – drby a tachyony jsou asi jediné dvě lidstvu známé částice, které se šíří rychleji než světlo. A jiný cíl, který by vyžadoval zásah celého svazu, mě nenapadá.“

„Máš pravdu, je to Argonaut,“ připustila Justina. „Ale nikomu to prosím tě zatím neříkej. Admirál Lambertová vydá brzy oficiální sdělení pro celý svaz.“

„A letíme bojovat?“

Justina zavrtěla hlavou. „Ne, jen jim dáme najevo, že se nebojíme. Ale takovéhle situace jsou nebezpečné. Může se stát cokoliv a…“

Alex ji zarazil. „Hele, neboj se, jo? Zrovna tak někoho z nás může kdykoliv srazit vznášedlo. A nezapomeň, že na hlídkách v Kolonizovaném prostoru to je podstatně nebezpečnější, a tam jsme oba každou chvíli.“

„No, já vím, ale…,“ Justina pokrčila rameny. „Máš pravdu, přinejmenším to uznávám rozumem, ale…“

Alex ji znovu políbil. „Hele, nic se nestane, slibuju.“ Přitiskl ji k sobě a Justina se postupně uvolnila. Potom zvedla hlavu a opět ho políbila.

„Tak, a teď nechme práci na pokoji a pojďme se zabývat něčím zajímavějším,“ nadhodil Alex prostopášně. „Co takhle začít večeří v Kometě a potom…“

Justina se usmála. „Ale je teprve půl třetí.“

Alex pokrčil rameny. „Tak to bude brzká večeře nebo taky pozdní oběd.“ Usmál se. „Na tom koneckonců nezáleží.“

Příštího rána se Alexander Brest vrátil na Lokiho. Mariňák hlídající přístupový tunel spojující stanici s lodí se lehce pousmál, když ho zdravil, a Alexe napadlo, že si možná všiml jeho letmého úsměvu.

Chtěl se zastavit na své ubikaci, ale potom si to rozmyslel a zamířil do přípravny pilotů, aby si vzal denní svodku hlášení. Chtěl si přečíst zprávu velitele mechaniků, jestli byly ty vadné akumulátory u dvou jeho stíhaček už vyměněny, nebo ne. Za tři čtvrtě hodiny měl schůzku s kapitánem Lokiho a chtěl vědět, jestli mu už bude moci oznámit, že jeho letová skupina je plně provozuschopná.

V přípravně pilotů však nebylo prázdno, jak očekával. U jednoho ze stolů seděl starší poručík Gilad Thomsen se svou oblíbenou kukuřičnou dýmkou a skláněl se nad PDA datapadem, na kterém si něco četl. Alex se pousmál, znal Thomsena už docela dlouho a s tou dýmkou ho viděl každou chvíli. Nechápal, jak někdo tenhle sajrajt může kouřit, ale když mu to chutná, tak asi nemohl nic namítat…, pokud s tím smradem nechodí moc blízko.

Thomsen zvedl hlavu a pousmál se. „Ale ale, Klaxon se vrátil mezi nás. Dobré ráno, pane komandér-poručíku.“

„Dobré,“ přitakal Alex a zamířil ke svému stolu pro balík hlášení. Klaxon byl jeho volací znak, který získal už na akademii proto, že se při jednom cvičení lekl nenadálého kontaktu a docela hlasitě vykřikl. Už to bylo přes dvacet let, ale jak to s volacími znaky bývá, už mu zůstal.

„Z toho, že ses večer nevrátil na loď, jsem usoudil, že jsi svou milou našel,“ poznamenal Thomsen.

Alex vzal štos hlášení a otočil se na svého nejlepšího pilota. „To ano, našli jsme se.“

„A jak to proběhlo?“

„Z toho, že se vracím až teď, si můžeš udělat obrázek o tom, jak dobře to proběhlo, ne?“

Thomsen se zasmál. „Jo, docela si to dovedu představit.“ Zvážněl. „A řekl jsi jí o té nabídce?“

Alexova tvář posmutněla, doufal, že se ho na tohle Thomsen ptát nebude. Měl by mu říct, že mu do toho nic není, že sám ví, kdy bude nejlepší čas jí říct…

„Ještě ne,“ slyšel sám sebe říkat. „Nebyla k tomu příležitost.“

Thomsen povytáhl obočí. „Nebyla? Byl jsi s ní víc než dvanáct hodin, to chceš říct, že nebyla příležitost?“

„No,“ Alex pokrčil rameny. „To máš těžký, já se ani ještě nerozhodl, jestli to vezmu. A ona pořád mluví o tom, jak se těší, až se usadíme.“ Chystal se o tom Justině říct, ale ona se pořád tvářila tak hrozně šťastně, že neměl to srdce jí o tom teď říkat.

„Ale řekl bych, že je lepší ji do svýho rozhodování zapojit,“ nadhodil Thomsen. „Jinak hrozí, že bude myslet, žes jí to chtěl zatajit. Čím dýl to budeš oddalovat, tím to bude pak horší. Vsaď se.“

„Prostě nebyla vhodná doba, no.“

„A kdy jako podle tebe nastane? Kdo ví, kdy se příště uvidíte.“

„Určitě se ještě brzy uvidíme,“ řekl Alex. „Loki byl přiřazen ke svazu Gemini a Justinin Mars se stal vlajkovou lodí svazu. Bude příležitost… Určitě.“

Thomsen zavrtěl hlavou. „Ty jsi ale blbec.“

Dveře výtahu se otevřely a Justina vstoupila do hangáru. Na sobě měla slavnostní uniformu a její staré kapitánské frčky v podobě zlatého oválku byly bezpečně uskladněny v její ubikaci. Oválek, který měla na límci Justina nyní, byl velice podobný, až na to, že měl jasně karmínový okraj a ve středu této insignie byla vyrytá malá karmínová vlaječka – označení vlajkového kapitána.

Justina si uvědomovala, že je tato funkce pouze dočasná, ale rozhodně se na ni těšila.

V hangáru už byl shromážděn uvítací výbor složený z čety mariňáků, skupiny řadových astronautů a skupiny vyšších důstojníků Marsu, ke které zamířila Justina a postavila se do jejího čela mezi komandéra Oldorfovou-Svenskou a komandéra Nicholase Karapu, lodního šéfinženýra.

Hangár nebyl příliš veliký ve srovnání s tím na lodi Varuna, ze které admirál přišla. Mars byl jedním z bitevních křižníků třídy Jupiter, což byl celkem nový koncept prvosledových bitevních křižníků. Byly o něco menší než typický bitevní křižník, ale měly podstatně silnější pancéřování – které dokázalo dlouho odolávat i přímým zásahům střel Seeker s nukleární hlavicí – a disponoval šestadevadesáti odpalovači řízených střel Seeker největší ráže. Výměnou za to měl poněkud menší hangáry a uvezl jen kolem padesáti stíhaček, což bylo o čtyřicet méně, než dokázal pojmout bitevní křižník třídy Šiva. Teorie říkala, že Jupitery se k nepříteli přiblíží co nejvíc a zahltí ho palbou, zatímco Šivové budou tvořit druhou vlnu a spolu s doprovodnými lehkými křižníky jim poskytnou stíhací podporu.

Právě k Jupiterům byly vyvinuty lehké křižníky třídy Thor – jako byl Alexův Loki – který dokázal pojmout až čtyřiatřicet stíhaček, což bylo podstatně více než běžný lehký křižník. Tyto lodě měly v rámci operační skupiny trochu vyvážit nevýhodu Jupiterů ve stíhačkách.

Ovšem teorie byla teorie, jak tento koncept bude fungovat v praxi, se většinou zjistí až na místě, a to už bývá pozdě na jakékoli rychlé změny. Konkrétně Justinina 32. operační skupina byla uspořádána poměrně nerovnoměrně, po vyřazení Varuny jí ze třídy Šiva zbývaly pouze bitevní křižníky Indra, Agni a sám Šiva, kdežto Jupiterů měli hned pět – Mars, Neptuna, Apolla, Minervu a Jupitera samotného.

Justina se mimoděk usmála, když jí hlavou prolétla ta jména. Ballingtonské loďstvo tradičně pojmenovávalo lodě jednotlivých tříd po různých bozích nebo náboženských postavách z pozemské mytologie, každá třída nesla jména jiných božstev. Jupitery nesly každý jméno boha z dávné římské mytologie, kdežto jména pro třídu Šiva vycházela z hinduismu a jeho odnoží. Stejně tak lehké křižníky třídy Thor a Damara byly inspirované jmény bohů z pozemské severské a keltské mytologie. Justinu by zajímalo, co bude lodní správa dělat, až se jejich loďstvo jednou rozroste natolik, že mu dojdou bohové.

No, alespoň naše jména mají nějaký inteligentní základ a význam… na rozdíl od těch šílených nevyslovitelných jmen v angličtině, které dávají svým lodím Astoňané a jejichž význam chápou snad ani oni.

„Co je tu tak vtipného, kapitáne?“ zeptala se vedle ní komandér Shaana Oldorfová-Svenská.

Justina zavrtěla hlavou. „Ale nic, jen mi tak skáčou myšlenky, začala jsem u toho, že by ten hangár mohl admirálovi připadat malý a přes taktickou doktrínu lodí třídy Jupiter jsem se dostala k tomu, jak ty lodě pojmenováváme.“

Shaana se ušklíbla. „Nikdy bych netušila, co všechno se může kapitánovi honit hlavou, když na jeho loď přichází admirál.“

„Chtěla bych někdy vědět, co se honí hlavou vám, komandére,“ vrátila jí Justina smeč.

Shaana se chystala něco odpovědět, ale neměla čas, protože vstupní průlez, který v doku spojoval Mars se stanicí, se otevřel. Chvíli se nedělo nic, potom tunelem prolezla dvojice mariňáků a zaujala pozici podél vstupu.

„Pó-zor!“ zahulákal velící poddůstojník Marsu, který měl na starosti čestnou stráž. Všichni důstojníci, mariňáci a astronauti se postavili do předpisového pozoru.

Po chvíli ticha z tunelu vystoupila admirál Lambertová, na okamžik se zastavila, s neutrálním výrazem se rozhlédla a potom pomalu pokračovala uličkou tvořenou mariňáky, řadovými členy posádky a nižšími důstojníky, až k Justině a jejím vyšším důstojníkům, kteří stáli naproti průchodu. Za Lambertovou se z tunelu vynořil kapitán Niven a za ním další důstojníci admirálova štábu.

Lambertová došla až k Justině a napřímila se. Justina zasalutovala a admirál její pozdrav opětovala.

„Jménem důstojníků a posádky Marsu vás vítám na palubě, admirále,“ pronesla Justina formálně.

„Děkuji, kapitáne.“ Lambertová přejela znalým pohledem Justininy důstojníky a potom se její zrak opět ustálil na Justině. „Od tohoto dne, 24. 1. roku 332 po kolonizaci, standardního roku 2668, ze své pravomoci viceadmirála Ballingtonského loďstva ustanovuji bitevní křižník Mars svojí vlajkovou lodí.“

Nastalo ticho, aby měli všichni čas přebrat si význam těch slov, potom jí Justina poskytla oficiální odpověď: „Admirále, Mars je zcela pod vaším velením jako vaše vlajková loď.“

Znovu si zasalutovaly a potom k ní Lambertová napřáhla ruku.

„Děkuji, kapitáne.“

Tím byl obřad u konce. Velící poddůstojník zavelel pohov a Justina admirálovi představila své vyšší důstojníky, potom byla na řadě Lambertová, aby po jednom představila důstojníky svého štábu. Když byly i tyto rituály u konce, Lambertová se otočila na Justinu, její zdvořilý úsměv, se kterým se vítala s důstojníky, zmizel a nahradil jej její oblíbený výraz chladné autority.

„A teď bude asi nejlepší, když mě zavedete rovnou do operačního střediska, kapitáne. Máme před sebou spoustu práce.“

3.

Admirál Sean Tyler seděl ve své kanceláři a snažil se prokousat skrz hlášení svého zásobovacího důstojníka o tom, co všechno ještě jeho operační skupina potřebuje. Nebylo to příliš záživné čtení. Tyler usoudil, že komandér-poručík Strnad by byl dobrým politikem – podařilo se mu popsat čtyři stránky, aniž by se na nich podělil o jakékoli informace. Svaz Sigma vyplouvá za deset hodin a ten blbec si dělá práci s podrobným hlášením, místo aby pro sehnání zásob něco udělal.

Ozval se bzučák a do jeho kanceláře vstoupila Lybaertová.

„Á, Lynn, zrovna jsem vás potřeboval. Vyřídila byste prosím vás komandér-poručíku Strnadovi, že od nynějška chci, aby zprávy o stavu zásob byly ve stylu: ,Máme, dvojtečka, seznam‘ a ,Nemáme, dvojtečka, seznam‘? Nebo ne, vyřídím mu to sám, na vás by si mohl ještě otevírat pusu.“

„Jak si přejete, admirále. Je tu kapitán Grebs, čeká, že ho přijmete.“

„Už?“ Tyler se podíval na hodinky. Strávil tím papírováním delší dobu, než si myslel. To bylo na admirálské hodnosti asi to nejhorší, ty tuny papírování. Vzpomínal, jak byl zaskočen návalem papírovaní, když poprvé převzal velení malé fregaty. Co by za takové papírování dal dnes. Tehdy si totiž neuvědomil, že všechna ta hlášení, která tehdy musel psát, končila na stole jeho admirála – spolu s hlášeními z dalších šestadvaceti lodí.

„Omlouvám se, asi jsem ztratil pojem o čase,“ řekl omluvně. „Ať jde kapitán Grebs dál.“

„Jistě, pane.“ Lynn se zatvářila poněkud rozpačitě. „A pane…, promiňte, ale… možná by vás zajímalo jméno pilotky, která kapitána Grebse přivezla na palubu.“

Tyler překvapeně zamrkal. Neměl vůbec ponětí, co se mu Lynn snaží říct. „A proč by mě to mělo zajímat?“ zeptal se víc zmateně, než podrážděně. „Kdo to je?“

Lynn mu to jméno řekla a Tyler zůstal na kratičký okamžik nehybně sedět. Nedalo by se říct, že by ztuhnul, pouze byl tak překvapen, že se přestal hýbat, aby nedal svůj šok nijak najevo.

„Lynn, prosím vás,“ začal zvolna. „Zavedla byste ji do mé kajuty? Kapitán Grebs na lodi stejně bude alespoň hodinu. Zaveďte ji tam a řekněte jí, ať na mě počká.“

„Jistě, admirále,“ řekla Lynn chápavě a v očích měla upřímnou starost. Tyler se na ni usmál. Lynn byla úžasná nejen jako pobočnice, ale i jako člověk. Měla kolem sebe takovou auru, která naznačovala, že jí záleží na všem i na každém zvlášť. A Tyler ji měl upřímně rád – ale jen jako dceru, koneckonců byl třikrát starší než ona.

Lynn odešla a Tyler se přiměl k neutrálnímu výrazu, když do jeho kanceláře vstoupil kapitán Grebs.

Patrick Grebs byl velícím důstojníkem bitevního křižníku Peerless, který se připojil k Tylerově operační skupině, a admirál si jej pozorně prohlédl. Grebs podle všeho nebyl o moc mladší než Tyler a byl zhruba stejné výšky. Měl široká ramena a kdysi nejspíš býval atletické postavy, která nyní ustupovala pozvolna se zvětšujícímu břichu.

Co však Tylera upoutalo nejvíc, to byl kapitánův sebejistý výraz – ne namyšlený, prostě víra ve vlastní schopnosti – a jeho zlatý odznáček se siluetou hvězdné stíhačky, který měl na prsou. To byl odznak pilota, což znamenalo, že kapitán Grebs býval pilot, než přešel k palubní službě.

„Kapitán Patrick Grebs se hlásí, admirále,“ řekl nově příchozí formálně.

Tyler vstal, obešel stůl a s úsměvem podal Grebsovi ruku. „Vítejte, kapitáne, prosím posaďte se.“ Nasměroval ho ke křeslu před svým stolem a sám se zasadil zpět na své místo, přičemž si nenápadně na svém počítači vyvolal Grebsovy záznamy – další věc, kterou nestihl udělat dřív.

„No, tak předně bych vás chtěl přivítat v 17. operační skupině, kapitáne. Od té doby, co jsem musel odeslat Inflexible a Harbingera ke stanici Ithaka, měla moje skupina poněkud podstav. Že se k nám admiralita rozhodla přiřadit zrovna Peerless, byla rozhodně potěšující zpráva.“

Grebs se usmál. „Děkuji, admirále, jsem si jistý, že budete spokojen. Peerless je dobrá loď.“

Tyler přikývl. Kapitán, který by si myslel, že jeho loď není dobrá, by asi nebyl správný kapitán. A Peerless byl zbrusu nový bitevní křižník, teprve třetí loď nové třídy Warspite, která měla postupně nahradit staré třídy Repulse. „Musím se přiznat, že jsem ani netušil, že Peerless je už provozuschopný. Naposledy jsem slyšel, že se ho teprve chystají vypustit z doku.“

„Bylo to těsné, ale už jsme plně provozuschopní. Poslední zkoušky proběhly před týdnem a loď už byla oficiálně uznaná za bojeschopnou.“ Pousmál se. „Ovšem nečekal jsem, že rozkazy přijdou tak rychle.“

„To nikdo z nás,“ podotkl Tyler mrzutě. „A prezident Wanderberg si nepřeje jakékoli zdržení, takže prakticky celý svaz teď na poslední chvíli shání všechny možné zásoby. Jak jste na tom s vybavením vy, kapitáne?“

„No, nakládání potravin a podobných věcí probíhá už několik dní. Co se bojeschopnosti týče, tak poslední peruť stíhaček dorazila na palubu před hodinou, takže nyní máme plný stav. Dokaři slibují, že nakládání řízených střel by mělo být hotové za pět až šest hodin, a můj první důstojník a zásobovací důstojnice na ně neustále dohlížejí, takže by se jim mělo podařit rozvrh dodržet.“ Grebs se na okamžik odmlčel a v očích mu nebezpečně zajiskřilo. „Ale hlavní je, že máme všech devět stíhacích perutí. Budeme schopní si poradit se vším.“

Tyler se zamračil. On sám pilot nebyl – neměl na to dost dobré reflexy – ale věděl, že mnoho důstojníků, kteří bývali piloty, se hodně spoléhalo na stíhačky. Někteří až moc.

„Řízené střely Seeker mají také něco do sebe,“ upozornil ho.

„To ano, ale stíhačky dokážou zajistit, že se nepřítel na dostřel řízených střel vůbec nedostane,“ řekl Grebs až příliš sebejistě. „Koneckonců už v dobách pozemského vodního námořnictva se ukázalo, že bitvy se vyhrávají hlavně letectvem – a ne velkými děly.“

To „velkými děly“ řekl tónem, který hraničil s pohrdáním, a Tylerovo zamračení se prohloubilo. Letmo pohlédl do Grebsových záznamů a soustředil se na seznam funkcí, které zastával. Mnohokrát působil jako velitel perutě, potom byl na třech lodích velitel letové skupiny, v oddělení výzkumu a vývoje se podílel na vývinu nového stíhače Viking Mark II a Mark III a nakonec sloužil ve štábu admirála Samešové nejprve jako důstojník pro letecké operace a posléze jako náčelník štábu. A potom dostal Peerless. Žádné jiné lodi předtím nevelel.

Ticho se nepříjemně protahovalo, ovšem Grebs se netvářil nijak stísněně, ve tváři měl naprosto klidný, sebejistý výraz.

„No, ale i v dobách vodního námořnictva měli raketové křižníky,“ řekl Tyler nakonec, aby prolomil mlčení. „A žádné tehdejší rakety neměly takový dolet a naváděcí schopnosti jako naše seekery.“

„To nezpochybňuji,“ hájil se Grebs a zatvářil se jako někdo, kdo se za každou cenu snaží být uctivý. „Ovšem většinu zásadních bitev rozhodl letecký element.“

Tyler přimhouřil oči. On sám za svou kariéru velel čtyřem lodím, než se stal admirálem, a nelíbil se mu Grebsův postoj. Hodně novopečených mladých pilotů smýšlelo o palubním personálu jen jako o přeceňovaných taxikářích, kteří mají vozit piloty z místa na místo. Grebs dnes už nejspíš do takových extrémů nezacházel, ale zdálo se, že se stále na nepiloty dívá poněkud svrchu.

„Kapitáne,“ začal Tyler chladně. „Chápu, že Peerless je vaše první velení, tak mi dovolte vám dát jednu radu: nepodceňujte standardní výzbroj. Seekery mají své využití stejně jako stíhačky… Což většina důstojníků vašeho věku už dávno ví.“

Grebs sebou trhl a nejspíš měl co dělat, aby se ovládl. V jeho očích nepříjemně zajiskřilo a Tyler poznal, že přátelé z nich asi nikdy nebudou.

„Jistě, admirále,“ řekl Grebs nakonec, ale v jeho hlase byl stále patrný náznak vzdoru. „Budu to mít na paměti.“

„To je dobře,“ souhlasil Tyler, chvíli nechal ticho viset ve vzduchu a potom přešel k administrativním věcem.

„S vaší lodí je nyní v mé operační skupině sedm bitevních křižníků, což znamená, že nebudete mít žádnou dvojici s jinou velkou lodí. Nicméně, kromě Peerless k nám byl převelen ještě lehký křižník Dagger a fregaty Ellis a Spitfire. Tyhle lodě přiřadím k Peerless pod vaše velení.“

„Rozumím, admirále,“ řekl Grebs, jehož podrážděný výraz ustoupil tváři chladného profesionála. Tyler byl za tu změnu rád a trochu ho uklidnila.

Podíval se na hodinky a vzpomněl si, o co Lynn požádala, než kapitán Grebs přišel. Lynn už bude nejspíš zpátky.

Stiskl tlačítko na stole, kterým ji zavolal z její kanceláře v předsíni, a potom se podíval na Grebse. „Teď prosím dovolte podporučíku Lybaertové, aby vás odvedla do brífinkové místnosti, má náčelnice štábu vás zasvětí do operační struktury. Připojil bych se, ale bohužel mě volají jiné povinnosti.“

Do kanceláře vešla Lynn a oba muži vstali a Tyler Grebsovi opět podal ruku.

Stisk byl o něco méně vřelý, než když Grebs přišel.

Když Tyler přišel do své kajuty, našel ve svém křesle sedět mladou ženu, kterou předtím přivedla Lynn. Byla přibližně stejně stará jako Tylerova pobočnice, možná ještě mladší, blond vlasy měla nakrátko sestřižené, což byl rozdíl oproti tomu, jak si ji Sean Tyler pamatoval. Ale ty její pronikavé šedé oči by poznal vždycky.

Proboha, ta ale vyrostla, bylo první, co ho napadlo. Koneckonců ji neviděl už… víc než čtyři roky.

Jakmile ho žena spatřila, vstala a narovnala se do pozoru.

„Podporučík Amanda Tylerová se hlásí podle rozkazu, admirále,“ řekla poněkud upjatě.

Tylerova tvář posmutněla. „To je všechno, co mi řekneš po čtyřech letech?“

Amanda zavrtěla hlavou. „A co jsi čekal, že řeknu, tati? Že ti skočím kolem krku a rozpláču se dojetím?“

Tyler tak nějak doufal, že čas všechny rány zhojí, evidentně se mýlil. Víc než cokoli cítil lítost.

„No, můžeš se mnou aspoň mluvit jako s tátou, a ne jako s velícím důstojníkem.“

„Pokusím se,“ slíbila Amanda a potom se rozhostilo ticho, které se postupně začalo prodlužovat až do trapnosti.

„Jak se má máma a Igor?“ zeptal se Tyler nakonec.

„Dobře. Máma je s Claudem šťastná. A Igor teď začal nový semestr. Je na té škole spokojený.“

Tyler pomalu přikývl. „To jim přeju. Oběma.“ Podíval se na Amandu. „A co ty? Snažil jsem se tě kontaktovat, když jsi byla na akademii, ale bezvýsledně.“

„Měla jsem práci,“ odpověděla Amanda ne zrovna nadšeně.

„To věřím. Kdy jsi vlastně promovala?“

„Šestého šestý, minulý rok.“

„Škoda že jsem tam nebyl.“

Amanda se uchechtla. „Jo, to určitě.“

„Mohla bys toho nechat?“ Tyler se nadechl a potom pokračoval o něco klidněji. „Hele, já nepředstírám, že jsem byl nějak úžasný táta. Nebyl, to přiznávám, ale vždycky mi na vás záleželo…, a pořád mi na vás záleží.“

„Já vím, že ti na nás záleželo, ale vždycky až na druhém místě, že?“ Amanda se ušklíbla, chvíli mlčela a potom pokrčila rameny. „Jinak gratuluju k povýšení na kontradmirála, jsem za tebe ráda. Opravdu. Je dobře, že se ti v kariéře daří.“

Tyler dlouho mlčel. Co by měl říct? Bylo mu líto, co Amanda říkala, že si o něm myslí, ale nenapadalo ho nic, co by jí na to mohl odpovědět. A kromě nedostatku odpovědí náhle pocítil i něco dalšího.

Strach. Strach, že Amanda má pravdu, že mu nikdy na rodině nezáleželo tolik, jako na své kariéře.

„A když se ti tak nelíbila moje kariéra, tak proč jsi šla ty k loďstvu?“ zeptal se nakonec. „A co tomu říkala máma?“

Amanda se zasmála. „To je právě to! Ty ses nikdy nezajímal, co bych chtěla nebo nechtěla dělat. Už odjakživa jsem chtěla být astronautkou a vyrazit do vesmíru!“

„Já věděl, že jsi říkala, že bys chtěla být astronautkou,“ ohradil se Tyler. „A proč jsi šla zrovna do pilotního kurzu? Kdyby ses byla zapsala do kurzu pokročilé taktiky, mohla jsi…“

„Ani to neříkej! Vidíš mě po čtyřech letech a jen mi řekneš, co všechno jsem měla udělat? To by bylo lepší, kdybys tu pro mě byl, když jsem se rozhodovala, co budu dělat. To tě mělo zajímat tenkrát!“

Nadechla se. „Pro tvou informaci, pilotování mě vždycky zajímalo víc než palubní služba. To jsi ty ale samozřejmě nikdy nevěděl, protože jsi byl pořád pryč. A máma věděla, co chci, a podporovala mě. Ona nemá nic proti loďstvu nebo důstojníkům, jí jsi vadil jenom ty a tvůj přístup!“

Tyler potlačil nutkání sklonit hlavu. „A proč jsi sem teda přišla, když jsi se mnou evidentně nechtěla zakopat válečnou sekeru? Proč jsi za mnou přiletěla?“

Amanda se první chvíli tvářila nechápavě a potom se rozesmála a opět zakroutila hlavou. „Ty si myslíš, že jsem sem přiletěla za tebou? Ne! Přiletěla jsem sem, protože kapitán Grebs potřeboval odvézt na vlajkovou loď a já byla zrovna na rozpisu! To je celý důvod mé návštěvy. Tečka. Byla bych šla do přípravny pilotů nebo do jídelny, kdyby mě tvoje pobočnice neodchytila a nedotáhla sem.“

Zamračila se. „Tak mě tu tedy máš. Chtěl sis se mnou ještě o něčem popovídat?“

Tyler ji chvilku pozoroval a potom pomalu zavrtěl hlavou. „Nevím, rád bych s tebou mluvil, ale vidím, že ty nejspíš nejsi moc schopná rozumné debaty.“

„Já že nejsem schopná rozumné debaty? Tobě vůbec nešlo o to, co jsem říkala, ale o to, co bys býval chtěl, abych říkala, že?“

„Krucinál, Amando, proč se nemůžeme bavit rozumně?“

„To bych taky ráda věděla,“ odsekla Amanda, a než se Tyler zhotovil k odpovědi, dodala: „Dovolte mi odtud odejít, admirále.“

Vykráčela z jeho kajuty.

Tyler chvíli stál a zíral na dveře, které se za jeho dcerou zavřely. Potom se zhroutil do křesla a vzdychl.

„Ach jo.“

„Všichni civilisté byli evakuováni,“ ozval se z reproduktoru hlas generálmajora Waltera Harrise. „Jenom správce stanice odmítl odejít. Říká, že tu stanici uváděl do provozu a nechce se teď dívat, jak mu ji parta šílenců roztrhá na kousky.“

Justina zvedla oči a tázavě se podívala na admirála Lambertovou. Kromě ní a Justiny stál u reproduktoru na centrálním panelu uprostřed operačního centra ještě kapitán Niven, ostatní důstojníci štábu byli na svých postech.

Lambertová pokrčila rameny. „Když chce zůstat, tak ať zůstane. Zákon nám ukládá mu zajistit evakuaci a upozornit ho na možné nebezpečí. Pokud na tom trvá, je to jeho věc.“

„Rozumím,“ potvrdil Harris. „Jinak moje jednotky se rozmísťují na pozice. Odpalovače seekerů země vzduch by měly být rozmístěny do dvanácti hodin. V jižním hangáru jsme zřídili vozový park. Zbytek vznášedel je na transportní lodi u západní zdi.“

„Nemusíte mi vysvětlovat detaily, Waltere, vyznáte se v těchhle věcech lépe než já,“ řekla Lambertová.

Justinu překvapilo, jak rychle a efektivně dokázal generál Harris na základně rozmístit své jednotky, zatímco se musel zabývat evakuací civilistů. Na povrchu planety, již průzkumníci pojmenovali Médea – první objevené naleziště kiria26 v soustavě – měl Harris k dispozici jeden pěší pluk, 3. prapor Domovské gardy, jeden prapor těžkých zbraní a jeden posílený prapor obrněných vznášedel H-401. Médea sice nenabízela prostředí pohostinné pro člověka – její atmosféra se skládala převážně z toxické směsi oxidu uhličitého a dusíku. Ovšem tlak byl v přijatelných normách a vznášedla tu fungovala normálně.

„Budete na povrchu potřebovat ještě něco, Waltere?“ zeptala se Lambertová po chvíli.

„Zatím to nevypadá, madam,“ odpověděl Harris. „Rozhodně mě momentálně nic nenapadá.“

„Celá 40. operační skupina zůstane na oběžné dráze a bude nadále pod vaším velením, kdybyste něco potřeboval,“ ujistila ho Lambertová. 40. operační skupinu tvořily výsadkové a transportní lodě vesmírné pěchoty a k nim přičleněný doprovod několika lehkých křižníků a fregat. Takovýmto skupinám zpravidla velel generál a nikoli admirál, protože se počítalo převážně s jejich nasazením v pozemních operacích. V každém operačním svazu většinou byla jedna taková skupina plus další dvě bojové pod velením admirálů.

„Kdybyste potřeboval něco dalšího, obraťte se na admirála Adriana,“ dokončila Lambertová.

„Rozumím, madam. Hodně štěstí.“

„Vám také,“ řekla Lambertová a ukončila spojení.

Justina se na admirála podívala a čekala na její další rozhodnutí. Už o tom mluvily, Justina nemohla tvrdit, že by s admirálovým stanoviskem souhlasila, ale nebyla v postavení, aby jí mohla výrazně oponovat.

„Takže co dál?“ nadhodil Niven.

„Planeta je zabezpečená,“ řekla Lambertová. „Teď musíme zajistit naleziště v poli asteroidů.“

Justina přikývla. Takže admirál si to přece jen nerozmyslela. Kromě téhle planety bylo v soustavě ještě dalších sedm nalezišť, všechny na planetoidech, které se nacházely v poli asteroidů obíhajících kolem druhé hvězdy této soustavy.

„34. operační skupina zůstane tady a bude hlídat planetu, zatímco my se s 32. skupinou přesuneme do pole asteroidů.“

„Hodláte na planetoidy vysadit mariňáky?“ zeptal se Niven.

„Ne, nejsou tam pro to dobré podmínky. Budeme pouze hlídkovat v oblasti a odradíme Astoňany od pokusů tam přistát.“

„Já bych ráda opět zdůraznila to, jakou nebezpečí, jaké představuje dělení našich sil,“ nadhodila Justina. „Vzdálenost mezi polem asteroidů okolo Argonautu 2 a touhle planetou činí přes čtyři světelné dny. Tím bude rádiová komunikace prakticky nepoužitelná a budeme nuceni používat nadsvětelné sondy. A z pole asteroidů bude nebezpečné provést mimoprostorový skok celé operační skupiny. Nemluvě o tamější emisní mlhovině, která způsobí…“

„Tohle všechno jsme už probíraly, kapitáne,“ přerušila ji Lambertová. „Všechny vaše námitky jsou logické, ale my si prostě nemůžeme dovolit zůstat jenom tady. V poli asteroidů je podle všeho mnohem víc kiria26 než zde. Tuhle planetu musíme chránit, protože tu už máme výzkumnou stanici. Ovšem skutečně důležitých je těch sedm šutrů kolem Argonautu 2. Nemůžeme dovolit Astoňanům kolem nich jen tak poletovat bez dozoru.“

Justina chápala admirálův postoj a rovněž chápala, že při takovéhle vzdálenosti mezi planetou a polem asteroidů nejspíš není jiné řešení než rozdělit síly. Ale nemohla se ubránit pocitu, že z taktického hlediska to moc moudré není. Ovšem rozdělení sil bylo málokdy ideálním řešením.

„Chápu vás, admirále,“ řekla nakonec. „Ale mám obavy z toho, co udělají Astoňané. Jejich vlastní tiskové prohlášení potvrdilo, že sem letí přibližně stejně velký operační svaz, jako je ten náš. Pokud se oni rozhodnou své jednotky nerozdělovat, budou mít možnost zneškodnit obě naše operační skupiny jednu po druhé.“

„To je sice pravda,“ uznala Lambertová, „ale vy uvažujete v mezích případu, že začne válka, ovšem naším cílem je Astoňany odradit bez jediného výstřelu. Proto hodlám dát naši přítomnost najevo v celé soustavě. Musí nás mít pořád na očích, aby viděli, že jim nehodláme ustoupit. Chápete?“

Justina z tónu admirálova hlasu poznala, že debata je u konce. „Ano, madam, chápu. Omlouvám se.“

„Nemusíte se omlouvat, kapitáne Tarziniová. Mám ráda, když moji důstojníci dají najevo svůj názor. Je to lepší, než kdyby slepě přikyvovali všemu, co řeknu.“ Lambertová kývla na Nivena a potom na Justinu. „Pošlete signál celému svazu: 34. skupina zůstává tady a bude dohlížet na tuto oblast, velení má kontradmirál Adrian. 32. skupina admirála Wladislawa se přesune do pásu asteroidů pod mým přímým velením.“

Justina se nadechla a pomalu přikývla. „Rozkaz, admirále.“

* * *

Amanda Tylerová vešla do brífinkové místnosti pilotů a snažila se netvářit kysele. Od jejího setkání s otcem už uběhl víc než den a operační svaz byl nyní už na cestě do soustavy Argonaut, ale Amanda si ten nepříjemný zážitek pořád dokola přehrávala v hlavě. Namlouvala si, že už je dospělá a připravená se tátovi postavit tváří v tvář, ale jejich setkání ji vyvedlo z omylu. Připravovala se, jak se mu postaví a přemůže ho svými argumenty, místo toho nakonec utekla jako uplakaná holčička.

On ji naštval. Naštval ji a co hůř, ona se nechala naštvat. Myslela si, že ji ten arogantní chlap už nijak nerozhodí, že je to pod její úroveň, ale opět se jím nechala naštvat.

A co na tom bylo to nejhorší, neřekl pomalu nic, co by dopředu nečekala, ale ji to stejně rozhodilo.

Zamířila do řady sedadel ve dvou třetinách vzdálenosti od pódia – nerada seděla hned vepředu, připadala si jako šprt – a posadila se vedle mladšího poručíka Kamily Pavlovny.

„Mohu?“ zeptala se, když si už sedala.

„Jasně.“ Pavlovna byla na Peerless její spolubydlící, ovšem znaly se už půl roku, od té doby, co se Amanda připojila k 216. stíhací peruti, který byla nyní umístěna na Peerless. Kamila Pavlovna – neboli „Kam“, jak zněl její volací znak – byla asi o pět let starší než Amanda, ale budila dojem někoho, kdo je mnohem zkušenější a moudřejší, než je v jeho věku běžné.

„Jak bylo na vlajkové lodi?“ zeptala se Kamila. Od Amandina návratu měly obě ženy směny proti sobě, takže se teď viděly poprvé za několik dní.

„Ani se neptej,“ řekla Amanda a vzápětí se proklela, že se takhle podřekla.

„Copak? S tátou jste se nepohodli?“ nadhodila Kamila.

„Tak nějak, i když to je slabé slo–“ Amanda se zarazila. „Moment, jak to víš?“

Kamila se usmála. „Nevěděla jsem to… doteď.“ Mrkla. „Alespoň ne jistě. Něco jsem tušila, ale nepřikládala jsem tomu moc velkou váhu. Koneckonců Tyler je celkem běžné anglosaské jméno a na Simeralu je hodně potomků kolonistů, kteří přišli z toho koutu Země.“

„A co mě prozradilo?“ zeptala se Amanda odevzdaně.

„Třeba to, jak ses naježila pokaždé, když padlo jméno našeho velícího admirála.“ Kamila pokrčila rameny. „Tak nějak jsem si dala dvě a dvě dohromady.“

Amanda se pousmála a vzdychla. „No jo, no. Ale prosím tě, nikomu to neříkej.“

„Dobře, jak chceš, neřeknu, i když myslím, že Vojáček to už taky tuší.“

„Vojáček“ byl volací znak podporučíka Sagary, který byl Amandiným navigátorem, a získal ho kvůli své přílišné vojenské… preciznosti. Kdyby měla jeho volací znak vybírat Amanda, nejspíš by zvolila „Zelený mozek“.

„O toho se nebojím, ten to nikomu neřekne.“

Kamila přikývla. „Ale řekla bych, že je vidět, že tvůj táta je důstojník,“ poznamenala po chvíli. Amanda po ní střelila pohledem a druhá žena se usmála. „Myslím to v pozitivním slova smyslu. Máš tu vytrvalost a sebejistotu, jakou mívají děti kariérních důstojníků.“

„Já o něm spíš přemýšlím jako o chlapovi, který se před jednadvaceti lety vyspal s mojí mámou, než jako o tátovi.“

„No…, vidět situaci z vlastní perspektivy je pro pilotku asi užitečné,“ řekla Kamila neutrálně.

„Jo, taky myslím,“ přitakala Amanda, která vycítila možnost tuto konverzaci ukončit a okamžitě se jí chytila.

Naštěstí pro ni Kamila se v tom tématu nehodlala dál šťourat. „No, myslíš, že přijde na brífink i starej, nebo to nechá na veliteli letové skupiny?“

Amanda se usmála. Za těch pár dnů, co byla na palubě, už pochopila, že kapitán Grebs rád na brífinky osobně dohlíží, pokud k pilotům nepromlouvá rovnou sám. Mít kapitána, který chápe piloty, má něco do sebe.

„No, myslím, že…“

Než mohla větu doříct, přerušil ji zleva ošklivě znějící hlas. Nebyl adresován na ni, ale byl dost blízko, aby Amandu přerušil.

„Sedíte na mém místě, praporčíku!“

Amanda i Kamila se otočily. O několik míst nalevo od nich seděla praporčík 2. třídy Sandra „Matice“ Litová. Nad ní se tyčil mladší poručík Ronald „Hrom“ Malorkey a jeho výraz byl něco mezi hněvem a opovržením.

„Promiňte, pane, ale já tu byla dřív,“ odpověděla Matice Litová, ale v jejím hlase byl patrný náznak váhavosti. Hrom Malorkey měl sice vyšší hodnost, ale byla tradice, že na takové věci se mezi piloty tolik nehledělo a vyšší důstojníci rozhodně neměli žádnou přednost při výběru židlí. Malorkeyho žádost byla pouze provokace a nic jiného.

„To vás mechaniky neučí úctu k nadřízeným?“ zavrčel na ni a Litová se tvářila, jako by se chtěla co nejvíc zmenšit.

„Nech toho, Hrome,“ řekla Kamila. „Je tu plno volných míst a ona tu byla první.“

Hrom se na ni otočil a přimhouřil oči, jako by byl překvapený, že se Kamila Litové zastává. „Já jenom nemám rád, když mi nějaká umouněná mechanička s dočasnou hodností odmlouvá.“

Litová se zajíkavě nadechla, rychle vstala a odešla si hledat místo do první řady. Amanda viděla, že druhá žena nemá do pláče daleko.

Hrom se ušklíbl a posadil se do právě uvolněné židle. „Tak, to je lepší. Evidentně i mechanici dokážou pochopit, kdo je tu šéf, když se jim to dostatečně rázně připomene.“

„Jdi do háje, Hrome!“ křikla Kamila. „Je pilotka, ne mechanička, na to nezapomínej.“

„Jen prozatím,“ odsekl Hrom. „Jen dokud starej nepozná, jakou udělal Urkasan chybu, když svěřil knipl mechaničce!“

Amanda zavrtěla hlavou, znechucená Malorkeyho chováním. Litová byla původně mechanička z letové paluby – proto také získala volací znak „Matice“. Z toho, co slyšela, tak kapitán Urkasan s ní sloužil i na předchozí lodi, kde rozpoznal její talent pro pilotování, nechal ji podstoupit pilotní kurz, po jehož dokončení byla Litové udělena hodnost praporčíka, dokud si nedodělá důstojnický kurz, po kterém bude pilot jako kterýkoli jiný. Většina pilotů takto hodnost nezískala, ale tento případ nebyl ničím tolik výjimečným, aby se nad tím Amanda pozastavovala. Ovšem Ronald Malorkey pocházel z dlouhé linie pilotů a důstojníků a při své vrozené aroganci pohlížel na každého, kdo získal hodnost jinak než studiem na důstojnické akademii, s neskrývaným despektem.

Amanda měla za to, že na Litovou si dovoluje hlavně proto, že je mladá. Většina řadových členů posádky se dostala do důstojnického kurzu až v pokročilejším věku a Hrom by se nejspíš zdráhal si dovolovat na někoho tak výrazně staršího. Litová byla téměř stejně mladá jako Amanda sama a o hodně citlivější, takže na tu si Hrom dovolil útočit, protože byla bezpečný cíl.

Amanda si znechuceně odfrkla. Hrom byl sice sám dobrý pilot, ale to jeho primitivní chování nijak neospravedlňovalo.

„Nechápu, k čemu to vůbec je, dělat taková povýšení v poli,“ pokračoval Hrom v remcání. „Koneckonců je lepší mít deset dobře vycvičených a schopných pilotů než stovky neschopných opic narychlo povýšených, aby zaplácly díry.“

„Už drž laskavě hubu, Hrome, nikoho nezajímáš!“ okřikla ho znovu Kamila.

Hrom se chystal ještě odpovědět, ale už to nestihl, protože do brífinkové místnosti vstoupil kapitán Urkasan, velitel letové skupiny na Peerless.

Hm, kapitán ho tentokrát nedoprovází, pomyslela si Amanda, když se spolu s ostatními zvedala. Tím „kapitán“ v tomto případě myslela Grebse. Na lodi může být víc lidí o hodnosti kapitána, ale jen jeden „Kapitán“, tím byl vždy velící důstojník lodi.

„Dobré ráno,“ řekl Urkasan, zatímco mířil od vchodu směrem k pódiu.

„Dobře ráno, pane!“ zahulákali piloti sborově.

„Sednout,“ nařídil Urkasan, když si stoupl k pódiu. „Jak už všichni nejspíš z kapitánova projevu víte, míříme do soustavy Argonaut… a míří tam i Ballingtoňané.“

Odmlčel se, chvíli nechal každého pilota, aby si tu informaci znovu překousal.

„Je pravděpodobné, že Ballingtoňané se nás budou snažit provokovat,“ navázal po chvíli. „Na hlídce můžete potkat ballingtonské stíhačky a můžete znejistět. Pamatujte si tohle: za žádných okolností nestřílejte bez rozkazu shora. Vždycky se radši třikrát přeptejte a zažádejte o potvrzení než riskovat, že se přeslechnete.“

„A co když oni zaútočí na nás?“ zeptal se jeden pilot v přední řadě.

Urkasan si odpověď chvíli rozmýšlel.

„Pokud budete napadeni, můžete se samozřejmě bránit, ale obrana nezahrnuje odvetu! Vždycky, opakuji vždycky, se snažte zažádat o instrukce.“

Opět se na okamžik odmlčel. „Tak, teď když jsme si tohle ujasnili, můžeme přistoupit k popisu našeho operačního prostoru.“

Stiskl tlačítko a na velké obrazovce za ním se objevila mapa sluneční soustavy.

„Tohle je Argonaut. Je to soustava dvojhvězdy F4 a K1, které dostaly nepříliš vynalézavý název Argonaut 1 a – překvapivě – Argonaut 2. Jak nejspíš víte, tahle soustava je nalezištěm kiria26. Jedno z nalezišť je na druhé planetě od Argonautu 1, je to menší planeta s nedýchatelnou atmosférou, označená jako Médea. Ballington si tam zřídil výzkumnou stanici, takže kolem té planety určitě budou mít rozmístěné nějaké lodě.

Dalších sedm nalezišť se nachází na sedmi planetoidech, označených jako Argo 1 až 7. Všechny se nacházejí v pásu asteroidů kolem Argonautu 2. Ten pás asteroidů není příliš hustý – bez větších problémů tam může létat i bitevní křižník –, ale poblíž je ještě velká mlhovina, jejíž záření hodně omezí dosah našich senzorů.“

Kamila zvedla ruku. „Co přesně znamená ,hodně‘ omezí, pane?“

Urkasan se ušklíbl. „Zkrátí to dosah aktivních senzorů o padesát procent a pasivních senzorů o sedmdesát pět. Pro nás to znamená, že hodně bude záviset na leteckém průzkumu. Komunikace by naštěstí měla fungovat normálně nebo alespoň v rozumné míře. Pokud budeme nasazeni v pásu asteroidů, budeme očima a ušima našich mateřských lodí.“

„A budeme tedy nasazeni k planetě Médea nebo do pásu asteroidů, pane?“ zeptal se Vojáček Sagara.

„To v současné době neví nejspíš nikdo,“ přiznal Urkasan. „Alespoň ne nikdo, kdo by mi to hodlal sdělit.“

Vedle Amandy se Kamila zavrtěla. „Takže buďto pás asteroidů, nebo obležená planeta,“ zamumlala. „Úžasný.“

Admirál Tyler vzhlédl od stále se nezmenšující hromady hlášení, která čekala na jeho vyřízení, když do jeho pracovny vešla podporučík Lynn Lybaertová.

„Neruším, pane?“

Tyler pohlédl na svou práci a potom znovu na Lynn. „Rozhodně ne. Jen doufám, že nenesete další balík papírování.“

Lynn se usmála. „To ne, pane. Komandér Voronichin mě požádal, abych se vás jeho jménem zeptala, jestli hodláte promluvit na oslavě narozenin Indomitable jako její bývalý kapitán.“

„Vida, to jsem si vůbec neuvědomil,“ řekl Tyler. No, nebylo se čemu divit, koneckonců když jsou teď na cestě do potenciálně výbušné situace v soustavě Argonaut, tak neměl moc času myslet na to, že za necelý měsíc bude mít Indomitable čtrnácté výročí svého zařazení do služby. A už vůbec ne, když v těch volných chvílích, kdy nemusel myslet na práci, si v hlavě neustále přehrával svůj rozhovor s Amandou. Na Indomitable nebyl čas.

Voronichin se na organizaci oslav podílel už loni, tehdy byl ještě prvním důstojníkem kapitána Tylera.

Tyler si pomyslel, že možná je od Paula Voronichina trochu předčasné zabývat se tím takhle dopředu. Koneckonců na přípravu takové palubní oslavy stačí několik dnů. Ale Voronichin měl k Indomitable dost možná ještě vřelejší vztah než Tyler. Celkem na palubě sloužil pět let. Zbrusu nová Indomitable byla jeho prvním umístěním, když byl mladý podporučík, a potom se na palubu ještě několikrát vrátil v různých funkcích a teď byl jejím výkonným důstojníkem. Tyler věděl, že Voronichin by jednou rád zasedl do kapitánského křesla téhle lodi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pokračování diplomacie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.