Caitlin Crewsová

Svázáni touhou

Překlad: Zoja Joachimová

Milá čtenářko,

naposledy se tento měsíc setkáme s bratry Marchettiovými, o nichž nám vyprávěla Abby Greenová. V březnu to byl Nikos v příběhu O čem slečna nemluví, v květnu Maks v Nebezpečně návykových nocích a tento měsíc je to povídka nazvaná Žena, na niž měl zapomenout a… to je trochu problém. Hlavní hrdina má totiž dvojí identitu. Na západě je znám jako Sharif Marchetti, ve své vlasti kdesi na Blízkém východě pak jako šejk Šaríf. A protože se příběh odehrává tam i tam, vystupuje v knize pod oběma jmény.

Jestliže jeden z bratrů Marchettiových je Řek, druhý Rus a třetí Arab, podobně složité to budou mít i tři bratři – trojčata – původem z Argentiny z další mé minisérie. S osudem prvního z nich (Příběh plný tajemství) se můžete rovněž seznámit tento měsíc. Jmenuje se Finn, a je to Angličan. V srpnu se dozvíte více o jeho bratrovi, který je už podle názvu příběhu Zkrocení benátského vlka Ital. A třetí, Max, žije kdesi v Karibiku, více se o něm dočtete v romanci Pravidla nejsou pro bohaté v říjnu. Jak je to možné? Trojčata, neznají se, a každé žije úplně jinde? Počkejte si, až mé knihy vyjdou, vše se vyjasní! Všechny tři příběhy napsala Lucy Kingová.

A do třetice příběh na pokračování. Povídka Millie Adamsové Bez tebe jsem ztracen navazuje na Ukradenou princeznu z dubna.

A co že mají všechny tyhle řady, příběhy a hrdinové společného?

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Chosen for His Desert Throne

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Zoja Joachimová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Caitlin Crews

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-8173-7 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-8174-4 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-8175-1 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Za posledních dvanáct měsíců toho šejk Tárík bin Alzalam jako nový a nezpochybnitelný vládce malého, ale mocného pouštního království dokázal opravdu hodně.

Vítězství rozhodně převážila nad prohrami.

Nemyslel si to ovšem jen on. Ten rok, jenž uplynul od smrti jeho otce, byl všeobecně považován za obrovský krok kupředu, který se zapíše do historie.

Stál u okna své ložnice v královském paláci, odkud se naskýtal překrásný výhled na mohutnými hradbami obehnané starobylé, životem ale přitom současně kypící, hlavní město, jež po lítých bojích teď patřilo jemu. Stejně jako nekonečná poušť rozprostírající se za hradbami.

Za tuhle zemi jsem ochoten kdykoli nasadit život, pomyslel si a hřejivým paprskům ranního slunce vystavil své nahé zjizvené tělo. Krvavé šrámy se sice zhojily a nepůsobily už tak hrozivě, přesto na dobronzova zbarvené pokožce byla světlejší místa na první pohled patrná. Jako svědkové toho, že pro blaho své země a jejího lidu je ochoten podstoupit jakákoli muka.

Smrt jeho otce všechny zasáhla, přestože nebyla úplně nečekaná. Zemřel před rokem po dlouhé a těžké nemoci. Tárík, nejstarší z jeho synů, byl už od narození předurčen k tomu, že ho jednou na trůnu vystřídá. Jako každý dobře vychovaný syn po odchodu svého rodiče truchlil, ale zároveň se chystal na převzetí moci.

Jenže jeho převelice ambiciózní mladší bratr Rafík neváhal proti němu vyvolat krvavé povstání. Tárík si nebezpečí z jeho strany uvědomil bohužel až příliš pozdě, takže mu nezbylo nic jiného než trůn dobýt silou. Tak to ostatně činili i jeho dávní předkové, kteří tohle mocné království vybudovali v nedozírné a neúrodné poušti doslova z ničeho.

O povstání nebyla v dějinách země opravdu nouze. Protože ani Rafík nebyl první mladší sourozenec, který zatoužil po trůnu, jenž mu nepřináležel.

Jako by skutečnost, že k trůnu mají tak blízko, přesto na něj nikdy nedosáhnou, mladším sourozencům zatemňovala mozek a pokoušeli se situaci zvrátit ve svůj prospěch.

Většinou neúspěšně.

Jako právoplatný dědic trůnu Tárík sice jejich snahu chápal, ale byl přesvědčený, že sám by se jako mladší bratr následníka trůnu takové zrady nikdy nedopustil. Protože by věděl, že bude jen hodně bolet a nic dobrého nepřinese.

Matka mu odjakživa tvrdila, že milovat někoho se nevyplácí. Že láska je jen pro slabochy. Kdyby ji poslechl, mohl některým událostem předejít. Svého mladšího bratra Rafíka totiž bezmezně miloval a málem kvůli němu přišel o trůn.

I o život…

Tuhle chybu už nikdy znovu neudělá.

Povstání bylo úspěšně potlačeno, Táríkovo převzetí moci potvrzeno a – jak se zdá – přivítala ho i většina obyvatel Alzalamu.

Takže ten poslední vpravdě turbulentní rok se dá považovat spíš za úspěch než neúspěch, přemítal Tárík.

Někteří panovníci vůbec nemají možnost svému lidu předvést, jak jsou odhodlaní a jak moc jim na osudu národa záleží.

Tárík, na rozdíl od nich, tu ojedinělou příležitost dostal a zhostil se jí, jak nejlépe uměl.

Představil se svým poddaným ve vší parádě.

Ukázal jim nejen svou odvahu, ale i rozvahu a taky… shovívavost. Protože svého bratra nenechal setnout, přestože mohl. A přestože, ač si to nerad připouštěl, dobře věděl, že Rafík by ho v případě vítězství nechal bez váhání popravit a jeho tělo by pak jako výstrahu nechal pověsit na nejvyšší z minaretů v hlavním městě.

Nic mu nebránilo, aby se k bratrovi zachoval úplně stejně, dal průchod svým citům a náležitě ho potrestal, ale Tárík se rozhodl jinak.

Jako opravdový panovník.

Soud s Rafíkem proběhl velmi rychle a hlavně veřejně. Protože Tárík si přál, aby si všichni, kdo budou mít zájem, mohli udělat vlastní názor.

Nechtěl jim nic vnucovat, ani je přesvědčovat, že spiknutí jeho kdysi milovaného bratra nebylo namířeno jen proti němu, ale proti nim všem.

Nedal se unést city, jež v něm zrada jeho bratra vyvolala, přestože by všichni jistě pochopili, že člověk, který se ho pokusil zabít, si nic jiného než nejvyšší trest nezaslouží.

Tárík se slitoval a místo na popraviště poslal mladšího bratra jen za mříže.

„Nestojím o tvou krev, bratříčku,“ oznámil mu po vynesení rozsudku. „Jen o tvé pokání.“

Byly toho plné noviny.

NAŠE KRÁLOVSTVÍ SE PROBOUZÍ DO NOVÉHO DNE

A OTEVÍRÁ SE PŘED NÍM ŠŤASTNÁ BUDOUCNOST

hlásaly palcové titulky.

A Tárík teď v očistných a hřejivých paprscích ranního slunce jejich přesvědčení a pocit štěstí a naděje sdílel.

Bratrova vzpoura byla potlačena, její strůjce spravedlivě potrestán, prach už se na událostech trochu usadil, nastal tedy čas uložit zbraně k ledu, začít se plně věnovat budování země a vést ji ke světlejším zítřkům.

Ztráty odepiš a minulost hoď co nejrychleji za hlavu, přikázal si.

Velmi nerad a s povzdechem opustil přívětivé paprsky ranního slunce a vrátil se zpátky do svých komnat, jejichž zdi zdobily portréty jeho předků, vládců této země. Některých nenáviděných a jiných naopak uctívaných. Tyranů a válečníků, i všemi vážených a obdivovaných dobrodinců.

S Táríkem měli všichni bez výjimky jedno společné – jejich osobní život byl neoddělitelně spjat se životem a osudem celé země.

Věděl, že dokud se neožení a nezplodí následníka trůnu, bude hrozit, že by se vlády v Alzalamu mohl s přispěním svých spoluspiklenců jednou opravdu zmocnit jeho mladší bratr Rafík.

Musí tedy jednat.

Musí se oženit, ať chce nebo nechce.

Tárík se osprchoval, oblékl a dlouhými, tichými, mramorem dlážděnými chodbami se vydal do své kanceláře.

Přímo výstavní královský palác v Alzalamu byl vybudován v šestnáctém století a celé generace Táríkových předchůdců na trůnu věnovaly jeho zvelebování a zkrášlování, jak se zdálo, mnohem větší pozornost než svým manželkám a dětem.

„Královský palác by měl být symbolem zářné budoucnosti a blahobytu téhle země,“ ujišťoval ho vždycky otec. „A její panovník rovněž.“

Tárík, na rozdíl od mnoha svých předchůdců, nebyl architekturou tak posedlý, musel ale uznat, že alzalamský královský palác je skutečným uměleckým dílem, svědčícím nejen o významu a vlivu královské rodiny, ale i o jejím uměleckém cítění.

Jako ve spoustě dalších zemí na Arabském poloostrově i v Alzalamu soupeřily místní pouštní kmeny se ziskuchtivými a nenasytnými podnikateli v ropném průmyslu. Tárík by se měl pokusit dva protichůdné tábory, pouštní kmeny a ropné magnáty, usmířit a minulost s budoucností skloubit.

Otec ho na tuto úlohu dlouho připravoval, a aby mu její plnění usnadnil, našel mu i vhodnou nevěstu.

Cestou přes hlavní nádvoří, pověstné svou nádherou a panovníky hojně vyhledávané jako místo k rozjímání, se Tárík ze všech sil, přesto marně, snažil vybavit si podobu své nastávající.

Spěchal do kanceláře, kde znovu, jako každý den, přestane být na pár hodin pohádkovým králem a stane se z něj vysokoškolsky vzdělaný ekonom, spravující zemi Alzalam s péčí řádného hospodáře.

Nebyl si úplně jistý, která z těch dvou úloh se mu zamlouvá víc, ale byl zároveň rád, že na úlohu válečníka a velitele vojsk, již musel vykonávat po značnou část uplynulého roku, může zapomenout.

Všechno se zatím vyvíjelo tak, jak si přál.

Jeho bratr se nakonec vzdal, byl odsouzen a uvězněn, žádné protesty to v zemi nevyvolalo, všichni si znovu mohli začít užívat života v klidu a míru a on by se konečně mohl věnovat plození potomků.

Čím víc jich bude, tím líp.

Pokynutím hlavy se postupně zdravil se zaměstnanci, kteří se při jeho spatření buď postavili vzorně do pozoru, nebo se uctivě uklonili.

Na svého nejbližšího spolupracovníka, svou pravou ruku, se dokonce usmál. Ahmed svou oddanost trůnu v uplynulém nelehkém roce projevil nesčetněkrát, ale netajil se ani svou náklonností k Táríkovi osobně.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravil ho Ahmed a uklonil se. „Dovolte mi, abych vás informoval, že království se probouzí do dalšího pokojného rána. Všechno je v naprostém pořádku,“ informoval ho předpisově.

„To rád slyším,“ odvětil Tárík a převzal od Ahmeda složku dokumentů. „A myslím, že nastala ta dlouho očekávaná chvíle…,“ dodal.

„Jaká chvíle?“ nechápal Ahmed.

„Abyste na dnešní odpoledne pozval na audienci do královského paláce otce mé snoubenky. Rád bych s ním dojednal podrobnosti.“

„Jak si přejete, pane,“ odpověděl Ahmed a s uctivou úklonou se odporoučel.

Tárík měl přesto neodbytný pocit, že jeho oddaný spolupracovník si o celé záležitosti… myslí své.

Sám byl ostatně rovněž poněkud na vážkách. Snažil se vybavit si podobu své nastávající, ale moc se mu nedařilo. Otec mu jich nabídl na výběr několik. Některá z nich možná byla jeho milenkou. Nebo dokonce všechny?

To se nikdy nedoví, protože otec zanedlouho po té „prezentaci“ zemřel.

Pak se Rafík pokusil násilím převzít moc v zemi a Tárík všechny ženy i rozptýlení s nimi na dlouho úplně pustil z hlavy.

Z toho, že se podobnými myšlenkami začal znovu zaobírat, by se dalo usoudit, že se situace v zemi opravdu uklidnila a má ji zcela pod kontrolou.

Odložil všechnu došlou poštu a další dokumenty na psací stůl, který v kanceláři stál odnepaměti a jehož rozměry ho už od dětství doslova fascinovaly, a zamířil k oknu. Přesněji řečeno k prosklené chodbě, jež vedla na takzvanou Královu vyhlídku.

Z malého balkonu se otevíral výhled na královský palác i na celé opevněné město, jež jeho předkové zbudovali v poušti a úspěšně uhájili proti všem nepřátelským nájezdům.

On v tom bude pokračovat.

V tomhle paláci bude vychovávat své potomky a všem jim z tohoto balkonu bude ukazovat, na čem především záleží.

Na tom nádherném, hradbami obehnaném městě, vybudovaném z ničeho uprostřed nelítostné a neúrodné pouště. A bude se snažit z nich vychovat slušné lidi, dobré panovníky, odvážné bojovníky a úspěšné podnikatele.

Ze všeho nejvíc bude ale usilovat o to, aby spolu navzájem nesoupeřili. Aby naopak jeden druhého chránili. A v nouzi si pomáhali.

„Tohle ti slibuju,“ pronesl nahlas směrem k nedozírné poušti. Směrem ke království, jemuž byl odhodlán spíš sloužit, než vládnout.

O něco později téhož dne jen nevěřícně zíral do tváře člověka, který se měl stát jeho tchánem.

„Mohl byste mi to zopakovat?“ vyzval ho zpoza majestátního psacího stolu a z kancelářského křesla, které jako by v tu chvíli reprezentovalo královský trůn. „Mám pocit, že jsem se přeslechl.“

Takhle příkře a přezíravě nehovořil s nikým méně významným než Mahmúdem al Džazírem, jedním z nejbohatších mužů v zemi a zároveň členem rodiny, která si kdysi dokonce činila nároky na alzalamský královský trůn. Táríkův otec ho dokonce považoval za svého velmi dobrého a blízkého přítele, téměř důvěrníka.

Člověk, který se nejspíš nikdy před nikým nesklonil, se tentokrát tvářil hodně zkroušeně a odevzdaně, což by za jiných okolností působilo až komicky.

Jenže to, s čím vyrukoval, bylo naprosto neslýchané.

„Nenacházím pro neočekávaný vývoj žádné přijatelné vysvětlení, pane,“ reagoval poníženě, téměř plačtivě. „Naše rodina bude touhle nešťastnou událostí navěky zostuzena. Ale stalo se…“

Tárík se zadíval Mahmúdovi zpříma do tváře.

„Chcete snad říct, že svou rodinu nedokážete ukočírovat? A sliby nehodláte dodržovat? Chcete tak svému panovníkovi dát najevo, že vaše slovo neplatí?“ hřímal Tárík.

„Nabíha měla vždycky svou hlavu. Přiznávám, že jsem ji odmalička rozmazloval, protože její matka byla mou nejoblíbenější manželkou. Synové mě upozorňovali, že nedělám dobře, ale já je neposlouchal. Beru vinu na sebe.“

„Zásnuby byly domluveny ještě za života mého otce,“ připomněl Mahmúdovi Tárík.

Potřebné dokumenty tehdy všichni podepsali právě v téhle kanceláři. Otec, jemuž už zdraví nesloužilo, byl přešťastný, že budoucnost jeho syna a potažmo celého království je zajištěna. A Mahmúd rovněž jásal, protože věděl, že sňatek jeho dcery s následníkem trůnu ho posune na společenském žebříčku ještě výš. O své nastávající, budoucí královně, věděl Tárík jen to, co se dočetl v materiálech, jež pro něj Ahmed shromáždil. Osobně tenkrát přítomna nebyla, protože na jejím podpisu nezáleželo.

To byla možná chyba.

„Vím, že sliby se mají plnit, a ví to i ona. Souhlasil jsem s jejím studiem v zahraničí jen proto, aby mohla po vašem boku důstojně reprezentovat, pane.“

„To rád slyším, ale jsou to jen slova. Skutek utek. Vaše dcera, má snoubenka, se zdržuje na neznámém místě kdesi v Severní Americe a zdá se, že se nehodlá vrátit,“ shrnul fakta Tárík.

„Moc mě to mrzí a stydím se za ni,“ odvětil Mahmúd a měl už opravdu na krajíčku.

Pochopitelně, pomyslel si Tárík. Protože to, co si dovolila provést jeho dcera, přijde nejen jeho, ale celou jejich rodinu, pěkně draho.

„Dokonce požádala v Kanadě o azyl a bohužel ho dostala,“ dodal Mahmúd zdrceně.

„Čím dál tím líp,“ uchichtl se Tárík a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Jak může rozmazlená dcera světoznámého podnikatele a miliardáře a zároveň snoubenka následníka trůnu žádat někde o azyl?“

„Nevím na základě čeho západní státy o udělení azylu rozhodují. A ví to vůbec někdo?“

Tárík se znechuceně ušklíbl. „S vaší dcerou jsem se zasnoubil jen proto, abych udělal radost otci. Abych tím stvrdil vaše dlouholeté přátelství. Ale mezi mnou a vámi žádné takové pouto neexistuje. Pokud vaše dcera nehodlá slib dodržet…“

Tárík jen nonšalantně pokrčil rameny a Mahmúd se poníženě přikrčil ještě víc.

„Pane, prosím vás…“

Tárík byl neúprosný. „Pokud se vaše dcera nechce provdat za krále, nutit ji k tomu nebudu. Najdu si jinou. Takovou, která si té cti bude považovat. Vaše dcera ať si svého postavení azylantky ve své nové vlasti náležitě užívá.“

S těmito slovy Tárík audienci raději rázně ukončil. Dřív než se v něm zlost nahromadí natolik, že opravdu vybuchne.

„Musíš vždycky myslet především na blaho svého království a jeho obyvatel. Tvoje vlastní pocity nesmí nikdy převážit,“ vštěpoval mu otec.

Připomněl si jeho slova a zadíval se na fotografii strojeně se usmívající dívky, kterou sice vůbec neznal, ale jíž byla představa manželství s ním natolik proti srsti, že raději v zámoří požádala o azyl.

Co on s tím?

Předvolal si Ahmeda.

„Jak to, že osoba, jež se měla stát mou ženou, požádala o politický azyl v cizí zemi, získala ho a já o tom nic nevím?“ vyštěkl na něj.

Ahmed nehnul ani brvou. Právě proto ho Tárík zaměstnával a vážil si ho.

„Sledovali jsme nastalou situaci a doufali, že se nám podaří najít nějaké řešení pokud možno dřív, než se o problému dozvíte, pane,“ vysvětlil mu Ahmed.

„To mě považujete za tak slabého a neschopného, že přede mnou musíte záležitosti, takhle zásadní pro naše království, tajit?“ otázal se Tárík klidně, přesto důrazně.

„Pořád jsme věřili, že najdeme nějaké východisko,“ odpověděl Ahmed bez zaváhání stejně klidně. „V žádném případě jsme vám nechtěli nic tajit. Jen jsme si byli vědomi, že máte na práci mnohem důležitější věci, než se zabývat rozmary nějaké zpovykané miliardářské dcerky.“

Tárík s ním nemohl nesouhlasit. Zabránit státnímu převratu v zemi ho stálo opravdu hodně sil.

„Mohl byste mi ale vysvětlit, jak je možné, že získala politický azyl? Její otec mi to vysvětlit nedokázal. Dostala oficiální povolení odjet studovat do zahraničí. Po návratu zpět jí nic nehrozilo. Tak proč?“

Ahmed se ještě víc napřímil, což nebylo dobré znamení. „Někteří lidé na západě se domnívají, že… porušujete některé zákony.“

„Nesmysl,“ odsekl Tárík. „Zákony vytvářím já, tak proč bych je porušoval?“

„Nejde o zákony této země, pane. Jde o zákony, týkající se všeobecně lidských práv.“

„A já že je porušuji? Nespletli si mě spíš s mým bratrem?“ ohradil se Tárík.

„Ne, pane. Výhrady mají proti vám. Nikoli proti vašemu bratrovi, jemuž pokus o převzetí moci v zemi nevyšel.“

„Mohl dostat trest smrti,“ namítl Tárík. „Já jsem byl natolik shovívavý, že jsem ho ušetřil. To je snad málo?“

„Nejde ani tak o vašeho bratra a to, jak jste s ním naložil, pane. Jde spíš o ty lékaře…“

Tárík na něj vytřeštil oči. „O jaké… lékaře?“ zeptal se, jako by to slovo slyšel poprvé.

„O ty, co je před osmi měsíci zadrželi na severních hranicích, když se pokusili je bez povolení překročit.“

„Aha, už si matně vzpomínám. To jsou ti lékaři, co cestují po celém světě a pomáhají lidem v zemích, kde zuří válka.“

„Ano. A všichni je považují za hrdiny.“

„No tak ty hrdiny propusťte. A bude po problému.“

„Ne tak docela, pane,“ upozornil ho Ahmed klidně. „Všichni muži z té skupiny lékařů byli z vězení propuštěni, jakmile jste usedl na trůn. Stejně jako i všichni političtí vězňové. Jenže mezi těmi lékaři byla i jedna žena. Vzhledem k tomu, že v hlavním městě nemáme žádné vězení pro ženy, byla umístěna do cely v královském paláci.“

„Cože?“

„Slyšíte dobře, pane,“ neztrácel Ahmed svůj klid. „Z cely v královském paláci mohou být ale vězni vyvedeni jen vámi osobně.“

Tárík se pomalu vztyčil a krev v něm vřela jako před bitvou. Před jednou z těch mnoha, jež musel za poslední rok vybojovat. Před tou rozhodující, kdy čelil svému bratrovi a jeho kohortě. A v níž utrpěl zranění, která jeho tělo nadosmrti zjizvila.

„Mám tomu rozumět tak, že po celou tu dobu, co jsem se snažil světu ukázat, jak mírumilovným a spravedlivým budu vládcem, byla v mém královském paláci vězněna žena, a co hůř, dokonce lékařka, která nasazuje vlastní život, aby pomáhala obětem válek po celém světě?“

„Rozumíte tomu správně, pane,“ odpověděl Ahmed bez mrknutí oka.

„V tom případě se už vůbec nedivím, že mě ta bezvýznamná děvenka, která mohla mít tu nebývalou čest stát se mou ženou, odmítla a raději utekla do Kanady. Mám sto chutí udělat to samé.“

„Chybička se vloudila, pane. Seběhlo se toho tolik, že nikdo nevěděl, kam dřív skočit. A na tu vězenkyni se ve víru událostí… pozapomnělo. Všichni tak nějak předpokládali, že jste s jejím zadržením srozuměn a že s ním souhlasíte.“

Tárík si uvědomil, že zlobit se může jen sám na sebe. On byl přece zodpovědný za všechno, co se děje v jeho zemi a samozřejmě i v královském paláci. O zadržení a věznění té ženy sice nevěděl, ale to ho nikterak neomlouvalo.

Měl si nechat předložit seznam všech vězněných osob!

Dalšími řečmi nehodlal ztrácet drahocenný čas. Mlčky a zachmuřený spěchal dlouhými, klenutými, mramorem dlážděnými chodbami, pak přes impozantní hlavní nádvoří a přes to menší, se záhony pestrobarevných květin a zurčícími fontánami, až do nejstaršího křídla královského paláce.

Středověkými kasematy se dostal k podzemním celám.

Stráže u dveří byly jeho nečekanou přítomností očividně zaskočeny. Pokud by byl v lepší náladě, možná by se jejich užaslému výrazu pousmál. Muži se však z úleku rychle vzpamatovali, otevřeli mu masivní dveře a Tárík vešel, následován nejen Ahmedem, ale celým zástupem dalších oddaných.

Jako dítě si v temných podzemních prostorách rád hrával, přestože mu to jeho vychovatelé a vychovatelky přísně zakazovali. Tenkrát tady ale žádní vězňové nebyli. Jen se mu vždycky všichni snažili namluvit, že tu na něj číhá nějaké blíže neurčené nebezpečí, aby ho vystrašili a přiměli k poslušnosti.

Tárík očekával chladné prostory, osvětlené jen mihotavými loučemi, jak si je pamatoval z dětství. Od té doby tu nebyl.

Netušil, jak moc se tahle část královského paláce změnila.

Ale zabývat se těmi změnami neměl čas. Připravoval se na zásadní setkání a nepřál si nic jiného, než aby vyznělo v jeho prospěch.

Bude muset především zajistit, aby se té ženě dostalo co nejlepšího zacházení a aby co nejdřív na několikaměsíční útrapy zapomněla.

„Kde ji najdu?“ zeptal se jednoho z uniformovaných strážců.

„V Královnině cele,“ dostalo se mu odpovědi.

Aha, takže Královnina cela. Tam kdysi uvrhli královnu, co zradila svého manžela, ten se nad ní ovšem slitoval, nenechal ji popravit, jen pro ni nechal vybudovat zvláštní celu. Tárík si pamatoval, že byla úplně stejná jako ty ostatní. Stejně temná a zamřížovaná.

Jen okének v ní bylo o něco víc. Aby královna měla dostatečný výhled na všechno, oč svou zradou přišla. A aby mohla náležitě litovat.

Sem tedy nechal zavřít – ačkoli o tom vůbec nevěděl, ale odpovědnosti se v žádném případě nezříkal – světově uznávanou a obdivovanou lékařku.

Tárík, zocelený za poslední rok v krvavých bitvách na válečném poli, se ale neměl čeho bát!

Přistoupil k zamřížovaným dveřím do cely a… strnul.

Místo spoře osvětlené chladné špeluňky s holými zdmi spatřil místnost, kde nechyběly koberce, poličky s knihami a kde pryčnu nahradila pohodlná postel.

Na posteli, nikoli v řetězech a nikoli zhroucená jako hromádka neštěstí, seděla žena.

V dlouhé tunice a volných bavlněných kalhotách, tedy oděvu typickém pro místní ženy. Nevypadala nijak zanedbaně. Spíš naopak.

Dlouhé tmavé vlasy jí splývaly přes ramena a krásně se leskly.

Byla štíhlá, nikoli však nezdravě vychrtlá či podvyživená. A na jejím těle nezaznamenal Tárík na první, leč důkladný pohled sebemenší stopy po jakémkoli zranění.

Teprve poté, co usoudil, že nijak netrpěla a netrpí, se jí odhodlal podívat do očí.

Temných, bystrých a jiskrných…

Možná trochu překvapených, ale úžas a obdiv, jehož se mu od ostatních obvykle dostávalo, v nich nespatřil.

Čím déle se na ni díval, tím více o ní zjišťoval. Nejenže byla velmi hezká, ale taky mnohem mladší, než myslel. Čekal, že se setká se zkušenou, prošedivělou lékařkou v letech.

Místo toho spatřil velice pohlednou mladou ženu.

„Vy budete asi někdo hodně důležitý,“ poznamenala s úsměvem a k Táríkovu obrovskému překvapení dokonce v jeho mateřštině.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svázáni touhou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.