Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Stefania Auci

Lvi na výsluní
Sága rodu Floriů
díl druhý

Z italského originálu L'inverno dei Leoni,
vydaného nakladatelstvím Nord v Miláně
roku 2021, přeložila Alice Flemrová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8518. publikaci.

Redakce Sára Flemrová
Korektura Václav Horký
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

L'inverno dei Leoni © Stefania Auci
© 2021 Casa Editrice Nord, s.u.r.l.
Gruppo editoriale Mauri Spagnol
Czech edition published by arrangement with
Agentia Literara Livia Stoia
Translation © Alice Flemrová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-654-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-653-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-221-9 (print)

Český překlad knihy vychází za podpory
Centra pro literaturu a čtení italského Ministerstva kultury.

Eleonoře a Federicovi,
za všechnu tu něhu a vřelý cit.
Jsem na vás moc pyšná.

„Žil jsem už dost. Můj život uvadá
jak suchý, žlutý list, však nemám to,
co patří ke stáří – čest, úctu, lásku,
zástupy přátel – místo nich jen kletby,
jsou kradmé, o to víc však tnou, a pak
ty lichotky, dech slov, co srdci se
tak příčí, ale bojí se to říct.“

WILLIAM SHAKESPEARE, MACBETH[1]

[1]Překlad Martin Hilský (William Shakespeare. Macbeth. Brno: Atlantis, 2016).

FLORIOVI

1799–1868

Bratři Paolo a Ignazio Floriovi, původem z kalábrijského městečka Bagnara Calabra, v roce 1799 připlují do Palerma, rozhodnutí udělat tam štěstí. Jsou to apatykáři – přesněji řečeno obchodují s kořením – a konkurence je nelítostná, ale jejich vzestup je od začátku nezadržitelný a jejich aktivity se záhy rozšíří: rozjedou obchod se sírou, odkupují domy a pozemky od zchudlé palermské šlechty, založí plavební společnost… A tenhle elán – živený umíněným odhodláním – nepoleví, ani když otěže firmy Florio převezme Paolův syn Vincenzo: v rodinných sklepích je marsala, víno pro chudé, proměněna v nektar hodný královských tabulí; na ostrově Favignana revoluční metoda konzervování tuňáka – v oleji a v plechovkách – zvýší jeho spotřebu… Nicméně Palermo sleduje úspěch Floriů se směsicí obdivu, závisti a pohrdání: ti muži zůstávají i přesto „cizáky“, „holotou“, jejíž krev „smrdí potem“. Ctižádost Floriů tak stojí na palčivé touze po společenském vykoupení, která poznamená v dobrém i zlém jejich veřejný i soukromý život. Muži z rodiny jsou totiž výjimeční, ale i křehcí jedinci a – třebaže to nemohou přiznat – potřebují mít vedle sebe stejně tak výjimečné ženy: jako je Paolova manželka Giuseppina, která obětuje všechno – včetně lásky – stabilitě rodiny, nebo Giulia, mladá Miláňanka, která vstoupí do Vincenzova života jako smršť a pak se stane jeho bezpečným přístavem, jeho nedobytnou pevností.

Vincenzo umírá v roce 1868 v necelých sedmdesáti letech a zanechává tak osud impéria Floriů v rukou jediného syna, třicetiletého Ignazia, který se dva roky předtím oženil s baronkou Giovannou Trigonovou z Ondes, čímž do rodiny konečně přivedl „modrou krev“. Ignazio byl vychován v kultu práce, s vědomím toho, že Floriové musejí vždycky hledět za obzor. A chystá se napsat novou kapitolu historie své rodiny…

MOŘE

září 1868 – červen 1874

Aceddu ’nta l’aggia ’un canta p’amuri, ma pi’ raggia.

„Ptáček v kleci nezpívá milostně, ale zlostně.“

SICILSKÉ PŘÍSLOVÍ

Uběhlo sedm let od chvíle, kdy – 17. března 1861 – Parlament vyhlásil vznik Italského království s Viktorem Emanuelem II. jako jeho panovníkem. Volby do prvního sjednoceného parlamentu se konaly v lednu (z více než 22 milionů obyvatel mělo volební právo něco málo přes 400 000) a staly se svědkem vítězství historické pravice. Ta se skládá převážně z pozemkových vlastníků a průmyslníků a prosazuje vysoké zdanění, které považuje za nezbytné pro vyvedení země ze zadluženosti, do níž se dostala kvůli procesu sjednocení. Mimořádné rozhořčení vyvolá takzvaná „daň z mletí“ (1. ledna 1869), uvalená na pečivo a na obiloviny, která má přímý dopad na chudinu a vyvolá i velice násilné protesty. Ačkoli ji někteří politici považují za „clo jako ve středověku, za feudální dávku jako z doby Bourbonů“, zůstane v platnosti až do roku 1884. V roce 1870 pak ministr financí Quintino Sella předloží řadu dalších tvrdých opatření, je rozhodnutý vynutit „úspory až na dřeň“.

Konec druhého francouzského císařství (1852–1870) a začátek třetí francouzské republiky (1870–1940) mají významný dopad i na italské dějiny: Papežský stát, který přišel o podporu Francie, 20. září 1870 padne. Za pokřiku „Savojsko!“ proniknou italské oddíly po krátké dělostřelbě do Říma skrz prolomené hradby u Porta Pia. 3. února 1871 se Řím oficiálně stane hlavním městem Itálie po Turínu (1861–1865) a Florencii (1865–1871). 21. dubna 1871 italská vláda schválí takzvaný garanční zákon, který měl papeži zaručit osobní suverenitu a svobodu vykonávat svůj duchovní úřad, ale Pius IX. – který se považuje za „zajatce italského státu“ – jej odmítne encyklikou Ubi nos (15. května 1871). 10. září 1874 pak Svatý stolec vydá bulu známou jako Non expedit, jíž zakáže katolíkům, aby se účastnili italského politického života; tento zákaz bude často obcházen až do svého zrušení v roce 1919.

Postupné snižování deficitu, dokončení velkých staveb v Itálii (od železniční trati Moncenisio mezi Itálií a Francií, uvedené do provozu 15. června 1868, po tunel Fréjus, otevřený 17. září 1871), ve světě (Suezský průplav byl dokončen 17. listopadu 1869) a příliv zahraničního kapitálu mají za následek, že období mezi rokem 1871 a 1873, „horečnaté tři roky“, je rozhodující pro zrození italského průmyslu. Tento vzestup je ale v roce 1873 přerušen v důsledku finanční krize, která zasáhne Evropu a Spojené státy. Hospodářská krize způsobená celou řadou spekulací a riskantních investic potrvá ve vlnách přechodného zlepšení až do roku 1896 a zajisté nepřispěje k překlenutí hlubokého příkopu mezi italským Severem a Jihem. Jih je totiž znevýhodňován i skutečností, že značné investice do železniční sítě budované na Severu jižním směrem neproudí, neboť zde vláda napíná úsilí k rozvoji loďstva.

Na moři nejsou kostely ani hospody, říkají staří rybáři. Na moři nejsou místa, kam se uchýlit, protože je to nejvznešenější a nejneuchopitelnější místo z celého stvořeného světa. Lidský tvor se může jenom sklonit před jeho vůlí.

Sicilané odjakživa věděli jedno: moře respektuje toho, kdo před ním má respekt. Je štědré: přináší ryby a sůl k obživě, vítr do plachet lodí, korál světcům a králům na klenoty. Ale je taky nepředvídatelné a v každém okamžiku si může násilím vzít svoje dary zpátky. A proto ho Sicilané respektují, proto ho nechávají, aby určovalo jejich samotnou existenci: aby jim zocelovalo charakter, zanechávalo stopy na kůži, aby jim bylo oporou, aby je sytilo, aby je chránilo.

Moře je otevřená hranice v neustálém pohybu. A to je důvod, proč je ten, kdo žije na Sicílii, zmítaný neklidem a neustále pátrá po pevnině za obzorem a chce utéct a hledat někde jinde to, co měl celou dobu přímo před nosem, jak často zjistí na konci života.

Pro Sicilany je moře jako otec. A oni si to uvědomí, až když jsou od něj vzdálení, když necítí ten silný odér řas a soli, který je obklopuje ve chvíli, kdy se zvedne vítr a zanáší ho až do uliček měst.

Pro Sicilany je moře jako matka. Milovaná a žárlivá. Neodmyslitelná. Někdy krutá.

Pro Sicilany je moře tvar a hranice jejich duše.

Řetěz i svoboda.

Zpočátku je to šepot, ševelení, které přináší slina větru. Rodí se v srdci Olivuzzy, za zataženými závěsy, v místnostech ponořených v přítmí. Hlasu se zmocní vítr a jeho intenzita stoupá, promísí se s pláčem a vzlyky nějaké staré ženy, která svírá něčí chladnou ruku.

„Murìu… umřel…“ říká hlas a nevěřícně se chvěje. To slovo vytváří skutečnost, pečetí to, co se stalo, vyhlašuje, co je nezvratné. Šepot dospěje k uším služebnictva, odtamtud se šíří k jejich rtům, vychází ven, znovu se svěřuje do náruče větru, který ho nese přes zahradu směrem k městu. Odráží se od úst k ústům, odívá se překvapením, pláčem, obavou, úlekem, záští.

„Murìu!“ opakují Palermané s očima obrácenýma k Olivuzze. Nemůžou uvěřit tomu, že muž jako Vincenzo Florio zemřel. Jistě, byl starý, už byl dlouho nemocný, vedení podniku předal synovi, a přece… Pro město byl Vincenzo Florio titán, muž tak mocný, že ho nikdo a nic nedokázalo zastavit. A přitom ho sklátil záchvat mrtvice.

Jsou i tací, co z toho mají radost. Už před lety se v některých duších zabydlela závist, žárlivost, pomstychtivost vůči jeho osobě. Jenže je to nicotná satisfakce. Vincenzo Florio zemřel v pokoji, ve vlastní posteli, posílen láskou manželky a dětí. A navíc zemřel bohatý, obklopený vším, co díky vlastní vůli či štěstěně dokázal získat. Ba dokonce se zdá, že smrt k němu byla milosrdnější, než on často býval k druhým.

„Murìu!“

Nyní ten hlas, nabitý údivem, lítostí, vztekem, proniká do srdce Palerma, proletí nad Calou a zřítí se střemhlav doprostřed uliček, které přístav obklopují. Dospěje do via dei Materassai, kam ho donese zadýchaný sluha. Hnal se zbytečně, protože ten výkřik, ono „Murìu!“, už pronikl dveřmi a okny a dokutálel se po majolikové dlažbě až do Ignaziovy ložnice, kde je zrovna manželka nové hlavy rodu Floriů.

Když Giovanna Trigonová z Ondes zaslechne na ulici výkřiky a výbuchy pláče, zvedne prudce hlavu, až se jí zavlní dlouhý černý cop, sevře područky křesla a podívá se tázavě na donnu Cicciu, která bývala její guvernantkou a teď jí dělá společnici.

Prudké zabušení na dveře. Donna Ciccia instinktivně přikryje hlavu novorozeněte, které chová v náručí – je to Ignazziddu, Giovannin druhorozený –, a jde otevřít. Zarazí sluhu na prahu, otráveně se ho zeptá: „Co je?“

„Murìu! Don Vincenzo, právě teď.“ Sluha, ještě pořád zadýchaný, upře zrak na Giovannu. „Váš manžel, paní, vám to vzkazuje a říká, že se máte přichystat a dát uklidit dům pro návštěvy příbuznejch.“

„Umřel…?“ zeptá se Giovanna, spíš udiveně než s bolestí. Nedokáže cítit lítost kvůli skonu toho muže, kterého nikdy neměla ráda a který v ní vždycky vzbuzoval tak hluboce nepříjemný pocit, že v jeho přítomnosti nemohla skoro ani promluvit. Jistě, jeho stav se zhoršil už před několika dny – i kvůli tomu neoslavili Ignazzidduovo narození –, ale ona nečekala, že to s ním vezme tak rychlý konec. S námahou vstane. Porod byl bolestivý, už jen stát ji vysiluje. „Můj manžel je tam?“

Sluha přikývne. „Ano, donno Giovanno.“

Donna Ciccia zrudne, zastrčí zpátky pramen černých vlasů, který jí vyklouzl zpod čepečku, otočí se a hledá ji pohledem. Giovanna otevře pusu, aby něco řekla, ale nezvládne to. Natáhne tedy paže, vezme novorozeně a přivine si je na prsa.

Donna Giovanna Floriová. Takhle jí odteď budou říkat. Už ne „paní baronka“, jak by si to žádal titul, který jí od narození náleží, titul, který sehrál takovou roli v tom, že ji do rodiny těch bohatých obchodníků přijali. Teď už nezáleží na tom, že je Trigonová, že pochází z jedné z nejstarších palermských rodin. Záleží jen na tom, že je z ní paní majitelová.

Donna Ciccia dojde k ní, vezme jí dítě z náručí. „Musíte se převlíct do smutečního,“ šeptá jí. „Za chvíli dorazí kondolovat první smuteční hosti.“ V hlase má novou uctivost, tón, který Giovanna nikdy neslyšela. Je to znamení nezvratné změny.

Teď má přesnou roli. A musí dokázat, že na ni stačí.

Cítí, jak se jí dech ukryl do hrudního koše, krev jí zmizela z tváří. Uchopí okraje županu a sevře je. „Přikažte, ať zakryjou všechna zrcadla, a domovní dveře otevřete do poloviny,“ řekne potom pevným hlasem. „Pak mi přijďte pomoct.“

Giovanna zamíří do šatny, za postel s nebesy. Třesou se jí ruce, je jí zima. V hlavě má jedinou myšlenku.

Jsem donna Giovanna Floriová.

Dům je prázdný.

Jsou tu jen stíny.

Stíny, které se protahují mezi nábytkem z ořechu a mahagonu, ven přivřenými dveřmi, mezi záhyby těžkých závěsů.

Je tu ticho. Ne klid. Nepřítomnost zvuků, dusivá nehybnost, která bere dech, ochromuje pohyby.

Obyvatelé domu spí. Všichni až na jednoho: Ignazio, v papučích a domácím kabátku, bloudí pokoji ve via dei Materassai, potmě. Nespavost, která ho mučila v mládí, se vrátila.

Nespí už tři noci. Od chvíle, kdy zemřel jeho otec.

Cítí, jak mu vlhnou oči, prudce si je otře. Nemůže plakat, nesmí; slzy se hodí pro ženské. A přece zakouší pocit takové cizoty, opuštění a osamělosti, že ho to drtí. Ucítí v ústech utrpení, spolkne ho, drží ho v sobě. Přechází z pokoje do pokoje. Zastaví se u okna, vyhlédne ven. Via dei Materassai tone ve tmě rozbité pár střípky světla z lamp. Okna ostatních domů jsou prázdné oční důlky.

Každý nádech má tíhu, tvar, chuť a je hořký. Je tak hořký!

Ignaziovi je třicet let. Otec mu už dávno svěřil vedení sklepů v Marsale a před nedávnem mu dal plnou moc ke všem obchodním jednáním. Dva roky je ženatý s Giovannou, která mu porodila Vincenza a Ignazia, mužské potomky, kteří jsou zárukou budoucnosti firmy Casa Florio. Je bohatý, uznávaný, mocný.

Ale nic nemůže vymazat osamělost smutku.

Tu prázdnotu.

Stěny, předměty, dekorace jsou němými svědky dní, kdy byla jeho rodina celistvá, neporušená. Kdy byl řád světa pevný a čas odměřovala sdílená práce. Tahle rovnováha se s výbuchem roztříštila na tisíc kousků a zanechala po sobě kráter, uprostřed něhož je teď on, Ignazio. Kolem jen sutiny a zoufalství.

Kráčí dál, prochází chodbami, míjí otcovu pracovnu. Na okamžik ho napadne, že do ní vejde, ale uvědomí si, že by to nedokázal, ne té noci, v níž jsou vzpomínky tak hutné, že se zdají být z masa. A pokračuje v cestě, vystoupá do místnosti, kde otec přijímal společníky při neformálních schůzkách nebo kam se uchyloval, aby přemýšlel. Je to malý prostor obložený dřevem a obrazy. Zůstane stát na prahu se sklopenýma očima. Otevřenými okny proudí pramínek bílého světla a ozařuje kožené křeslo, polstrované metodou capitonné, a stolek, na němž jsou položeny noviny, které otec četl večer předtím, než ho mrtvice odsoudila k nehybnosti. Nikdo neměl odvahu je vyhodit, třebaže už uběhlo několik měsíců. V rohu stolku je jeho cvikr a krabička šňupacího tabáku. Všechno je to tam, jako kdyby se měl každou chvíli vrátit.

Zdá se mu, že cítí jeho vůni, kolínskou s nádechem šalvěje, citronu a mořského vzduchu, a že slyší jeho dech, takové namáhavé bublání, a nakonec těžký krok. Znovu ho vidí zabraného do čtení dopisů a dokumentů, se stínem úsměvu, který mu barví tvář ironií, a jak pak zvedá hlavu a zabručí nějakou poznámku, nějakou úvahu.

Utrpení ho stravuje. Jak má teď bez něho pokračovat? Měl na to měsíce, aby si s tím dělal starosti, aby se na to připravil, jenže teď neví jak. Má pocit, že se topí, zrovna jako tenkrát, když jako malý kluk div nepřišel v Arenelle o život. Tehdy pro něj skočil a zachránil ho právě jeho otec. Vybavuje si ten pocit, jak se mu nedostává vzduchu, jak ho mořská voda pálí v jícnu… tak jako ho teď pálí slzy, které se snaží zadržet. Ale musí být odolný. Protože teď je hlavou rodiny on a musí se postarat o Casu Florio. Ale i o svoji matku, která zůstala sama. A jistě, taky o Giovannu, o Vincenza, o Ignazziddua…

Nadechne se otevřenými ústy, osuší si oči. Má strach, že zapomene, jaký otec býval, že si nedokáže vybavit jeho ruce nebo jeho pach. Ale to nikdo nesmí vědět. Nikdo v jeho očích nesmí číst utrpení. On není synem, který ztratil otce. Je novým majitelem prosperujícího obchodního impéria, právě zažívajícího rozmach.

V té chvíli bolestné samoty si to ale přiznává. Chtěl by natáhnout ruku a najít tu otcovu, požádat ho o radu, pracovat po jeho boku, mlčky, tak jako tolikrát.

On, který je teď otcem, by chtěl být zas jenom synem.

„Ignazio!“

To na něj šeptem zavolala jeho matka Giulia. Uviděla jeho stín procházet čepelí světla v otvoru dveří do pokoje, kde spí Vincenzino a Ignazziddu. Sedí v křesle a v náručí kolébá posledního vnuka, který přišel na svět ve chvíli, kdy se jeho dědeček chystal svět opustit.

Giulia má na sobě černý sametový župan a bílé vlasy má zapletené do copu. Ve světle lampy si Ignazio všimne jejích rukou zkroucených artrózou a ohnutých zad. Bolesti v kostech ji sužují už léta, ale až dosud se vždycky dokázala držet zpříma. Zato teď jako by se celá zkrabatila. Vypadá mnohem starší než na svých padesát devět let, jako kdyby si na sebe rázem naložila veškerou tíhu světa. I proto, že její oči – tak klidné a zároveň plné zvídavosti – zmatněly, vyhasly.

„Maman… co vy tady? Proč jste nezavolala chůvu?“

Giulia se na něj mlčky dívá. Znovu začne novorozence kolébat a na řasách se jí objeví slza. „Měl by z toho dítěte radost, i z toho, že máš kluky. Tvoje manželka je šikovná: ve dvaceti letech ti už dala dva dědice.“

Ignazio pocítí v srdci další prasklinu. Posadí se naproti matce do křesla vedle kolébky. „Já vím.“ Sevře jí ruku. „Ze všeho nejvíc mě trápí, že on je neuvidí vyrůstat.“

Giulia polkne naprázdno. „Mohl by býval žít dlouho. Ale on se nikdy nešetřil, nikdy. Nikdy si nevzal jediný den volna, dokonce i o svátcích pracoval… tady,“ říká a přitom se rukou zlehka dotkne spánku. „Nedokázal přestat. A to mi ho nakonec vzalo.“ Vzdychne, pak chytí syna za ruku. „Odpřisáhni mi to. Přísahej, že nikdy nebudeš dávat práci přednost před rodinou.“

Giuliin stisk je energický, je to zoufalá energie, která prýští z vědomí, že čas jen bere a hotovo, nikdy nic nevrátí; ba dokonce pálí vzpomínky na uhel. Ignazio položí svou ruku na její, cítí kosti pod závojem kůže. Prasklina v srdci se roztahuje. „No jo.“

Giulia zavrtí hlavou; tahle mechanická odpověď jí nestačí. Ignazziddu vrní v její náruči. „Ne. Musíš myslet na svoji manželku a na tyhle caparty, ’sti picciriddi.“ Typicky sicilským gestem – ona, Miláňanka, která připlula na ostrov, když jí bylo něco přes dvacet – zvedne bradu směrem k postýlce vzadu, kde spí Vincenzino, kterému je rok. „Ty to nevíš, nemůžeš si to pamatovat, ale tvůj otec ve skutečnosti tvé sestry Angelinu a Peppinu neviděl vyrůstat. Sledoval sotva tebe, a to jen proto, žes byl syn, masculu, kterého si přál.“ Hlas se jí ztiší, chvěje se potlačovanými slzami. „Nedělej stejnou chybu. Z věcí, které se ztratí, je dětství vlastních dětí jedna z nejbolestnějších.“

On přikývne, tvář složí do dlaní. Ze vzpomínek se vynořují roky přísných pohledů. Teprve jako dospělý se naučil rozpoznat v tmavých očích svého otce pýchu a cit. Vincenzo Florio nebyl mužem slov, ale pohledů, v dobrém i zlém. A nebyl to ani muž schopný dávat najevo své city. Nevzpomíná si na žádná objetí. Možná nějaké to pohlazení. A přece ho měl Ignazio rád.

„A Giovannu, svoji ženu… nezanedbávej ji. Má tě ráda, chudinka malá, a pořád se snaží získat tvoji pozornost.“ Giulia si ho prohlíží se směsicí výčitky a politování. Vzdychne si. „Když sis ji vzal, tak k ní přece musíš něco cítit.“

On pohne rukou, skoro jako kdyby odháněl otravnou myšlenku. „Ano,“ zašeptá. Ale nic dalšího nedodá a sklopí zrak, aby se vyhnul pohledu své matky, která mu vždycky viděla až do žaludku.

Tamta bolest se týká jen jeho.

Giulia vstane a pomalým krokem jde uložit Ignazziddua zpátky do kolíbky. Novorozeně otočí se spokojeným povzdechem hlavičku a poddá se spánku.

Ignazio na ni čeká ve dveřích. Položí jí ruku na rameno a doprovází ji do jejího pokoje. „Jsem rád, že jste se rozhodla sem přijít, aspoň na první dny. Nesnesl bych pomyšlení, že jste sama.“

Ona přikývne. „Dům v Olivuzze je bez něj moc velký.“ Prázdný. Navěky.

Ignazio cítí, jak mu tuhne dech.

Giulia vejde do pokoje, který jí syn a snacha přidělili, téhož, kde před lety bydlela její tchyně Giuseppina Saffiottiová Floriová. Přísná žena, která přišla o manžela ještě jako mladá a Vincenza vychovala společně s Ignaziem, svým švagrem, a která po dlouhá léta bránila jejímu přijetí do rodiny, protože ji považovala za lehkou ženskou a zlatokopku. Teď je i ona sama vdovou. Zůstane stát uprostřed místnosti, zatímco syn zavírá dveře, potom spočine pohledem na manželské posteli.

Ignazio její slova neslyší. A nedokázal by ani pochopit Giuliinu bolest, tak odlišnou od té své: niternější, palčivější, bez naděje.

Protože ona a Vincenzo si jeden druhého vybrali, chtěli se a milovali navzdory všemu a všem.

„Jak mám teďka bez tebe žít, lásko moje?“

Dveře nepatrně zadrhnou o podlahu, neslyšně se zavřou. Matrace vedle té její se prohne, Ignaziovo tělo znovu zaplní prostor, šíří se z něj zase vlahé teplo, jež se mísí s tím jejím.

Giovanna zpomalí dech, předstírá spánek, který ji přešel ve chvíli, kdy manžel vstal. Dobře ví, že Ignazio trpí nespavostí, a ona, která má lehké spaní, často zůstává bez hnutí vzhůru. Navíc, podle ní, otcova smrt Ignazia zasáhla víc, než je ochoten přiznat.

Třeští oči do tmy. Moc dobře si pamatuje den, kdy poprvé uviděla Vincenza Floria: hřmotného muže s podmračeným výrazem a těžkým dechem. Díval se na ni jako na dobytče na trhu.

Ona byla v rozpacích a mohla jen sklopit zrak k zemi a upřít ho na podlahu salonu ve vile Trabia, kousek za palermskými hradbami.

Potom se obrátil na manželku tím, co měl být šepot, a co ale salonem baronů z Ondes zaburácelo jako hrom: „Neni ňáká moc hubená?“

Giovanna zas hlavu prudce zvedla. To jí snad chce vyčítat, že se v životě snažila, aby nedopadla jako její matka, tlustá tak, až byla skoro beztvará? Chce tím snad říct, že z ní nemůže být dobrá manželka? Dotčená tím obviněním z nedostatečnosti pohlédla na Ignazia a doufala, že řekne něco na její obranu.

Ale ten zůstal lhostejný, s náznakem nepřítomného úsměvu na rtech.

Dona Vincenza ujistil její otec, Gioacchino z Ondes, hrabě z Gallitana: „Holka je zdravá,“ prohlásil hrdě. „A dá vašemu rodu silné potomky.“

Jistě, protože její schopnost rodit děti byla to jediné, co dona Vincenza doopravdy zajímalo: a ne to, jestli je tlustá, nebo hubená, a ani jestli je do ní Ignazio zamilovaný.

A přece navzdory všemu přišla do Floriovy rodiny se srdcem plným lásky k tomuhle upjatému muži, který se vždy dokonale ovládal.

Byla unesená, ano, protože se do něj okamžitě zamilovala – od chvíle, kdy ho uviděla v Kroužku dam a kavalírů a kdy jí nebylo ještě ani sedmnáct let –, a poté si ji získal klidem, kterým na ni působil, silou, která jako kdyby prýštila přímo z jeho neochvějného přesvědčení o vlastní nadřazenosti. Pokojností svých slov.

Touha se objevila později, poté co začali sdílet intimitu. Ale právě touha ji oklamala, díky ní uvěřila, že jejich svazek je jiný než ty, které jí popsali, a pomyslela si, že by v něm mohl být nějaký cit, nebo přinejmenším respekt. Všichni ji varovali, počínaje matkou a jejími nejasnými narážkami na to, že bude muset přinášet „oběti“ a manžela „snášet“, a konče velebným otcem Bertem, který jí v den svatby kladl na srdce: „Trpělivost je hlavní manželčino věno.“

Tím spíš, když se vdává za jednoho z Floriů, dodával jeho pohled.

A ona byla trpělivá, poslechla a neustále čekala na náznak uznání, nebo aspoň vděku. Dva roky žila mezi uměřenou zdvořilostí donny Giulie a pronikavými pohledy dona Vincenza a připadala si méněcenná kvůli svému věnu – nijak zvlášť štědrému – a svému vzdělání, mnohem nižšímu, než získaly její švagrové, ztracená v domě a v rodině, které jí ukázaly cizí tvář. Hledala pomoc ve své šlechtické pýše, v krvi Trigonů. A hlavně v tom, co cítila, protože v tom domě a v té rodině byl Ignazio.

Vytrvale, s odhodláním čekala, až si jí všimne. Až se na ni opravdu podívá.

Ale dosáhla jen laskavé zdvořilosti, vlažného a prchavého tepla.

Slyší slabé pochrupování muže za svými zády. Otočí se, ve tmě si prohlíží jeho profil. Dala mu dva syny. Miluje ho, třebaže jen slepým a hloupým způsobem, ví to.

Ale taky ví, že to nestačí.

Pravda je, myslí si Giovanna, že člověk si zvykne na všechno. A ona byla příliš dlouho zvyklá spokojit se s drobky. Teď chce však víc. Teď chce být opravdu jeho manželkou.

Dvacátého prvního září 1868 ráno čte notář Giuseppe Quattrocchi poslední vůli obchodníka Vincenza Floria. Ignazio, v tmavém obleku od anglických krejčích a černé kravatě z vlněného krepu, poslouchá oddíly závěti, rozdělené podle odvětví obchodních zájmů firmy Casa Florio. Na stole leží velký počet spisů, vyrovnaných v úhledných štosech. Notářův tajemník je bere do rukou a kontroluje seznamy majetku. Litanie míst, jmen, čísel.

Ignazio zůstává netečný. Nikdo nemůže vidět třesoucí se ruce, propletené pod stolem.

Vždycky věděl, že síť jejich obchodů je velice rozsáhlá, ale jako kdyby si teprve v téhle chvíli skutečně uvědomil, jak moc je složitá a členitá. Ještě před pár dny měl na starosti jen některé sektory, zejména sklepy v Marsale. Rád trávil dny vinobraní v jejich výrobně, čekal na západ slunce, aby ho viděl mizet za obrysem Egadských ostrovů, za lagunou Stagnone.

Zato teď se před ním tyčí hora papírů, peněz, smluv a závazků. Bude ji muset zlézt, dospět na vrchol, a ani to nebude stačit: bude ji muset podrobit své vůli. Floriovi musejí vždycky hledět za obzor. Tak to udělali jeho dědeček Paolo a strýc Ignazio, když opustili Bagnaru a odjeli do Palerma. Tak to udělal jeho otec, když založil sklepy v Marsale, když se ujal vedení tonnary na ostrově Favignana nebo když si postavil hlavu – proti mínění všech – a rozhodl se získat slévárny Oretea, které dnes poskytují obživu a práci desítkám mužů. A nikdy nebylo pochyb o tom, že bude na něm, aby v té cestě pokračoval. Je v rodině jediný muž, dědic, ten, kdo ponese dál její jméno a upevní její moc a bohatství.

Ignazio jediným pohybem zvedne propletené ruce, které se konečně přestaly třást, a položí je na stůl. Potom se upřeně zadívá na prsteníček, tam, pod snubním prstenem, je kroužek z tepaného zlata, který mu dal jeho otec v den jeho sňatku s Giovannou před dvěma lety: patřil strýci, jehož jméno nosí, a ještě předtím jeho prababičce Rose Bellantoniové. Nikdy se mu nezdál tak těžký.

Notář mezitím četl dál: už dospěl k pokynům týkajícím se matky a sester, pro které byly v závěti nachystané odkazy. Ignazio poslouchá, přikývne a pak podepíše dokumenty, jimiž přijme dědictví.

Nakonec vstane, rozhlíží se kolem. Ví, že všichni od něj očekávají pár slov. Nechce a nesmí je zklamat. „Děkuji vám, že jste přišli. Můj otec byl výjimečný muž: neměl jednoduchou povahu, ale vždycky byl ke všem loajální a ve svém podnikání odvážný.“ Odmlčí se, hledá slova. Záda má rovná, hlas pevný. „Věřím, že budete pracovat pro firmu Florio se stejným úsilím, jaké jste projevili za jeho života. A já mám v úmyslu pokračovat v jeho díle a učinit naše podniky stabilnější, silnější. Ale nezapomínám, že firma Florio je především pro spoustu lidí zdrojem obživy, práce a důstojnosti. Slibuji, že jim… že vám věnuji zvláštní péči. Všichni společně učiníme z téhle firmy srdce Palerma i celé Sicílie.“ Ukáže na spisy před sebou, položí na ně ruce.

Někdo přikývne. Ustarané vrásky se vyhladí, nervózní pohledy se uvolní.

Aspoň prozatím nepotřebují další ubezpečování, pomyslí si Ignazio a cítí, jak napětí v zádech mizí. Ale už zítra to bude jinak.

Přítomní vstávají, přistupují k němu: opakují kondolence, někdo žádá o schůzku. Ignazio jim děkuje a naznačí svému tajemníkovi, aby si to vzal na starost a sjednal termíny.

Vincenzo Giachery společně s Giuseppem Orlandem za ním přijdou jako poslední. Jsou to hlavně rodinní přátelé a teprve potom spolupracovníci a poradci firmy Florio. Vincenzo je bratr Carla Giacheryho, pravé ruky jeho otce a také architekta vily U Čtyř krajek, který zemřel před třemi lety. Byl to další ze smutků, které jeho otec snášel navenek netečně, uzavřený sám do sebe. Giuseppe je zručný inženýr konstruktér, odborník na obchodní plavidla, s minulostí v řadách Garibaldiho vojska a přítomností klidného funkcionáře a vzorného otce od rodiny.

„Musíme si promluvit, done Ignazio,“ spustí Giachery bez zbytečných řečí. „Jde o parníky.“

„Já vím.“

Ne, žádné zítra: už dneska, pomyslí si Ignazio se sevřenými rty. Není čas, nedostal jsem ho, už ho nikdy mít nebudu.

Podívá se na oba muže, na okamžik zadrží dech, než ho vypustí. Kráčí za nimi ze salonu, kde služebnictvo podává rukavice a klobouky příbuzným, kteří dorazili na pohřeb a na čtení závěti. Rozloučí se se sestrou Angelinou a jejím manželem Luigim De Pacem, stiskne ruku Augustovi Merlovi, tchánovi své sestry Giuseppiny, která žije už léta v Marseille.

Pak všichni tři muži zamíří k Vincenzově pracovně. Ignazio na prahu zaváhá, stejně jako večer předtím, skoro jako kdyby měl před sebou zeď. Vešel do té místnosti nesčetněkrát, ale jenom když byl jeho otec naživu, když otěže firmy Florio třímal on.

A jakým právem tam teď vchází on? Kdo je on bez svého otce? Všichni říkají, že je dědic, ale není spíš podvodník?

Zavře oči a strašně dlouhou chvíli si představuje, že ty dveře otevře a uvidí ho tam sedět v jeho koženém křesle. Vidí hlavu, ta se zvedá, rozcuchané šedé vlasy, zkrabacené čelo, zkoumavý pohled, ruku, která svírá nějaké lejstro…

Ale na jeho rameni spočine ruka Vincenza Giacheryho. „Odvahu,“ pošeptá mu.

Ne, žádné dneska: hned, pomyslí si Ignazio a snaží se zahnat bázeň, která ho svírá. Jemu smrt vzala otce, jim sebrala vedení. Rovnou, a ne později, protože nastala chvíle, aby dokázal, že bude důstojným nástupcem svého otce. Že jeho život – zasvěcený firmě Florio už od chvíle, kdy přišel na svět – není zbytečný. Že zranitelnost bolesti mu není vlastní, a pokud ji přece jen pociťuje, musí ji skrývat. To on musí ujistit je. Pro něho už čas ujišťování a utěšování skončil. Vlastně mu připadá, že nikdy ani nezačal.

A v té chvíli tu zeď překoná. Vstoupí do místnosti, zabere její prostor. Pracovna už je zase tím, čím vždycky byla: místem úřadování, s táflováním z tmavého dřeva, s masivním nábytkem, dvěma koženými křesly a velkým mahagonovým psacím stolem přetékajícím dokumenty, papíry a účetními zprávami.

Sedne si za tamten stůl do tamtoho křesla. Pohled se na okamžik zaostří na kalamář a tác, na kterém je nůž na dopisy, nějaká razítka, pravítko, několik pijáků. Na jednom z nich je otisk bříška prstu.

„Takže.“ Zhluboka se nadechne. Na podložce na psaní vidí kondolenční lístky. Navrchu je ten od Francesca Crispiho. Musím mu hned taky napsat, pomyslí si. Crispi a jeho otec se seznámili ve chvíli, kdy garibaldiovci dorazili do Palerma, a okamžitě se mezi nimi vytvořil upřímný vztah založený na vzájemné důvěře, který se léty ještě upevnil. Crispi byl právníkem Floriů a teď se zdálo, že má před sebou zářnou politickou kariéru: před nedávnem byl zvolen do Parlamentu za volební okrsky Maglie a Castelvetrano. „Ze všeho nejdřív musíme všechny ubezpečit. Musejí nám i nadále důvěřovat, tak jako dosud.“

„A jak to vidíte se státními dotacemi? Kolují zvěsti, že vláda se zdráhá podporu obnovit, a pro firmu Florio by bylo nebezpečné se ocitnout bez dotací. Středozemní moře je plné společností, které by neváhaly poslat ty druhé kanonádou ke dnu, jen aby získaly trasu navíc.“

Rovnou do první linie, pomyslí si Ignazio. Vida, a máme tu nejožehavější otázku.

„To já moc dobře vím a nemám vůbec v úmyslu se nechat předběhnout. Napadlo mě, že se obrátím na generálního ředitele pošt Barbavaru. Myslím, že je záhodno mu potvrdit, že máme jasnou představu o fúzi naší dopravní firmy Piroscafi Postali s janovskou Accossato e Peirano, která, jak víte, společně se společností Rubattino vlastní přes polovinu národní parní tonáže. Tenhle tah by vedl k nepochybnému zlepšení přepravních tras obecně a konkrétně pak k posílení naší flotily. Ale hlavně si u něj budu stěžovat na zrušení trasy do Livorna. Pro nás je to nesmírná ztráta, protože tím přicházíme o jedno přímé spojení mezi Sicílií a střední Itálií. Dopis mu předám přes našeho zprostředkovatele při ministerstvu, cavaliera Scibonu, který bude mít za úkol hájit naši věc.“

Orlando si tře stehna a vybuchne. „Scibona je ouředníček a jeho jedinou výhodou je, že už má na ministerstvu flek. Ale je to podržtaška a podržtaškou zůstane, já nevím, jakou může mít jeho slovo váhu. Potřebujeme nějakou vyšší šarži.“

Ignazio pomalu přikyvuje. Povytáhne obočí. „Právě proto chci jednat s ředitelem pošt osobně,“ pronese důrazně. „Ten bude moct vyvíjet tlak, když bude třeba… I když…“ Uchopí nůž na dopisy, obrací ho v dlani. „Problém je nahoře: vláda se rozhodla osekat výdaje. Na Severu staví silnice a železnice, a obchody se Sicílií je moc nezajímají. Musíme to být my, kdo jim dodá dobré důvody, aby ospravedlnili dotace na dopravu, a tudíž musíme trasy učinit výhodnými.“

Giachery se opře lokty o desku stolu a Ignazio se na něj upřeně zadívá: v tom slabém světle se tou propadlou tváří a tmavými vlasy zašpiněnými od šedé podobá svému bratrovi skoro až strašidelným způsobem. Jako bych se ocitl na schůzce s duchy, jediný živý. S duchy, kteří se nemají k odchodu, říká si Ignazio. „Co vy na to, done Vincenzo?“ zeptá se pak. „Proč mlčíte?“

Muž pokrčí rameny a pohlédne na něj úkosem. „Protože vy jste se už rozhodl a nic vás nepřinutí změnit názor.“

Ta věta ho rozesměje, první smích po mnoha dnech. Je to ustanovení důvěry. „Přesně tak. Tady jde o to, jak to navlíknem. Musíme to zaonačit tak, aby Barbavara pochopil, že je pro něj výhodné jít na ruku firmě Florio a našim zájmům.“

Giachery rozpřáhne paže. Naznačí úsměv, který nedotáhne do konce. „Vo to de.“

Ignazio se zaboří do opěradla křesla, dívá se do dálky. V jeho mysli už vzniká dopis, který napíše. Ne, tohle není nic, co by se dalo svěřit tajemníkovi. Postará se o to sám.

„A každopádně se musíme mít na pozoru před konkurencí tady u nás doma,“ řekne Giuseppe Orlando. „Doneslo se mi, že rejdař Pietro Tagliavia má v úmyslu vybudovat flotilu ze samých parních plavidel, aby mohl obchodovat s východním Středomořím.“ Zakryje zívnutí rukou sevřenou v pěst. Pro všechny to byly těžké dny a začíná se projevovat únava. „Až Francouzi otevřou v Suezu ten kanál, cesta do Indie bude o dost jednodušší a rychlejší…“

Ignazio ho přeruší: „I o tomhle si musíme promluvit. Obchod s kořením přinesl mému otci obrovské bohatství, jenže už nemá takový význam jako kdysi. Teď je třeba se soustředit na to, že lidé se touží rychle přemisťovat a nechtějí se přitom vzdát pohodlí. Zkrátka se chtějí cítit moderně. A právě tohle jim musíme zajistit a pokrýt trasy po Středomoří parníky, které budou rychlejší než plavidla konkurence.“

Oba hosté se na sebe vyplašeně podívají. Vzdát se obchodu s kořením, jedné z hlavních obchodních činností firmy? Mají věkový náskok a už toho hodně viděli. Vědí, že takhle náhlá změna směru může mít katastrofální následky.

Ignazio vstane, jde ke stěně, na které visí velká mapa světa. Vztáhne ruku k místu, kde leží Středozemní moře. „Naše bohatství bude plynout z parníků. Z parníků a ze sklepů. Naším hlavním cílem bude chránit a podporovat tyhle dvě činnosti. Když od vlády nedostaneme podporu, budeme si ji muset hledat sami a bojovat přitom zuby nehty. Bude nutné spočítat přátele, ale především znát nepřátele, vědět, jak proti nim bojovat, a mít oči pořád otevřené, protože chyby nám nikdo neodpustí.“ Upírá na ně pohled. Hovoří klidně, rozhodně. „Musíme rozšířit dopravní síť. Právě proto potřebujeme, aby vlivní muži jako Barbavara stáli na naší straně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lvi na výsluní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.