Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Emily Henryová

Alex, léto a já

Z anglického originálu People We Meet on Vacation,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House LLC
pod značkou Berkley v New Yorku v roce 2021,
přeložila Tereza Libichová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8508. publikaci.

Redakce Marie Hajdová
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Jiří Pros
Tisk CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

People We Meet on Vacation © 2021 by Emily Henry
Published by Penguin Random House, USA
Translation © Tereza Libichová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Graphic Design © Jiří Pros, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-650-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-649-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-210-3 (print)

Tu předchozí jsem psala hlavně pro sebe. Tahle je pro tebe.

PROLOG
Před pěti léty

NA DOVOLENÉ MŮŽETE BÝT, kýmkoliv chcete. Stejně jako dobrá knížka nebo fantastické oblečení i prázdninový pobyt vás dokáže přenést do jiného světa, kde se z vás na chvíli stane někdo jiný.

Za normálních okolností byste se možná ani neodvážili třeba si jenom začít lehce pokyvovat hlavou do rytmu hudby, aniž byste se cítili trapně, zato na dovolené, v mihotavém světle zarostlé terasy bezejmenné restaurace to zničehonic spolu s místní kapelou pořádně roztočíte i na dechovku.

Na dovolené máte jiné i vlasy. Možná je to odlišnou vodou nebo šamponem. Anebo možná tím, že si je neobtěžujete mýt nebo česat, protože slaná mořská voda je stejně zvlní tak, jak to máte rádi. Říkáte si: Možná bych tohle mohla doma dělat taky. Nečesat si vlasy a kašlat na to, že jsem zpocená a ulepená od písku.

Na dovolené se najednou bez problému bavíte s cizími lidmi a všechny zábrany hážete za hlavu. I když ta konverzace potom může být pěkně střelená, co na tom záleží? Stejně už dotyčné nikdy neuvidíte!

Jste kýmkoliv, kým chcete být. Můžete si dělat, cokoliv chcete. No dobře, možná ne úplně cokoliv. Občas vás do jisté situace dotlačí například počasí, třeba do takové situace, v jaké jsem právě teď já, a pak je potřeba si najít nějakou druhořadou zábavu, než přestane pršet.

Cestou ze záchodu se na chvíli zastavím. Částečně proto, že ještě pořád spřádám svůj plán. A částečně proto, že podlaha je tak lepkavá, že se mi k ní přilepil sandál a já si pro něj musím doskákat po jedné noze. Teoreticky se mi sice na tomhle baru líbí absolutně všechno, ale jsem přesvědčená, že kdyby se má noha dotkla nějaké bezejmenné špíny na podlaze, určitě bych byla na nejlepší cestě chytit nějakou děsně vzácnou nemoc, která se jinak nachází jen v lahvičkách v mrazáku tajné laboratoře Národního ústavu zdraví.

Tanečními pohyby dohopkám zpátky k botě, tenký oranžový pásek mi vklouzne mezi prsty u nohou a otočím se zpátky k baru: hrozen ulepených těl, líný bzukot větráku nad hlavou, dveře dokořán, takže vítr občas zažene dovnitř kapky deště z černé noci, aby osvěžil potící se dav. V rohu stojí jukebox osvětlený neonovým světlem a hraje písničku „I Only Have Eyes for You“ od skupiny Flamingos.

Jsme sice v přímořském letovisku, ale tenhle bar je pro místní štamgasty, takže tady na sobě nikdo nemá letní šaty s potisky nebo havajskou košili, i když zase na druhou stranu tady taky nedostanete načančané koktejly s kousky exotického ovoce.

Nebýt té bouřky, vybrala bych pro svůj poslední večer ve městě jiné místo. Jenže celý týden tak strašně pršelo a pořád byla na spadnutí bouřka, takže mé sny o procházkách po bílých písečných plážích a projížďkách na rychlých člunech vzaly za své a spolu s dalšími zklamanými návštěvníky jsem strávila většinu dní tím, že jsem do sebe lila piňacoladu v kdejaké narvané turistické pasti, na kterou jsme narazili.

Ale dnes večer jsem už měla mačkání se v davu plné zuby, stejně jako čekání na číšníka nebo prošedivělých chlápků se snubními prsteny, kteří na mě přiopile pomrkávali za zády manželek. Takže proto jsem teď tady.

V baru s upatlanou podlahou, který se jmenuje prostě Bar, ostřížím zrakem propátrávám skrovnou nabídku mužského osazenstva.

Sedí tu v Baru u baru, až v koutě. Je zhruba v mém věku, kolem pětadvaceti, má špinavě blond vlasy, široká ramena a je celkem vysoký, i když těch posledních věcí byste si na první pohled jen těžko všimli. Sklání se nad mobilem a i z profilu jeho obličej svědčí o tichém soustředění. Zatímco prstem přejíždí po displeji, lehce se kouše do spodního rtu.

I když tady není tak příšerně narváno jako třeba v Disneylandu, rozhodně tu je pěkný randál. Na jedné straně stojí jukebox vyhrávající podivné padesátkové songy, na druhé straně je pak přimontovaná televize, z níž hlasatel zpráv o počasí vykřikuje něco o dešti, který láme všechny rekordy, a mezi tím vším se baví skupinka chlapíků, kteří vždycky propuknou v identický štěkavý smích v naprosto stejnou chvíli. Úplně na konci barového pultu stojí servírka, která do toho všeho klábosí s nějakou peroxidovou blondýnou a plácá přitom rukou do pultu, aby svým slovům dodala váhu.

Díky bouři je celý ostrov vzhůru nohama a díky levnému pivu se všichni chovají tak trochu neurvale.

Ale kluk se špinavě blond vlasy, sedící na barové stoličce, má v sobě jakýsi klid, který ho hned na první pohled odlišuje od ostatních. Ostatně, vlastně všechno na něm jako by křičelo, že sem nepatří. Navzdory teplotám přes třicet a vlhkosti vzduchu asi milion procent má na sobě zmuchlanou košili s dlouhým rukávem a tmavě modré kalhoty. Opálenou pokožku by na něm jeden hledal marně: stejně jako aspoň náznak úsměvu, lehkosti nebo nadhledu.

Bingo.

Odhrnu si blonďaté vlasy z čela a vydám se k němu. Když jsem od něj jen pár kroků, má oči pořád ještě přilepené k telefonu a prstem pomalu přejíždí po displeji. Podaří se mi zachytit slova KAPITOLA DVACET JEDNA.

On si v baru normálně čte knížku.

Svůdně se zhoupnu v bocích, opřu se loktem o bar a otočím se na něj: „Čau, tygře.“

Pomalu se na mě podívá oříškově hnědýma očima a zamrká: „Ahoj?“

„Chodíš sem často?“

Asi minutu si mě upřeně prohlíží a evidentně zvažuje, co má odpovědět.

„Ne,“ vzdychne nakonec, „nejsem místní.“

„Aha,“ protáhnu, ale než stačím říct něco víc, pokračuje.

„A i kdybych byl, stejně mám kočku, která má strašně moc zdravotních problémů, který vyžadujou speciální péči. Takže nemůžu moc chodit ven.“

Při každém dalším slově se mračím víc a víc. „To je mi moc líto,“ vzpamatuju se nakonec, „musí to bejt hrozně těžký se s tímhle vším vyrovnat. No a pak taky to úmrtí!“

Trochu svraští obočí. „Úmrtí?“

Mávnu rukou a ukážu na jeho oblečení. „No přijel jsi přece na pohřeb, ne?“

Ústa stáhne do úzké čárky. „Ne, nepřijel.“

„Tak co tě sem přivedlo?“

„Kamarádka.“ Znovu skloní pohled k telefonu.

„Žije tady?“ tipnu si.

„Dotáhla mě sem,“ poopraví mě. „Na dovolenou.“ Slovo dovolená vysloví trochu opovržlivě.

Obrátím oči v sloup. „To není možný! Daleko od tý tvý kočky? A to ani neměla žádnej pořádnej důvod kromě toho, že by ses tu mohl bavit a užívat si? Seš si jistej, že tahle osoba si fakt může říkat tvoje kamarádka?“

„Každou vteřinou jsem si tím jistej míň a míň,“ ucedí, aniž se na mě podívá.

S konverzací mi tedy moc nepomáhá, ale já to nevzdávám. „Takže,“ pokračuju, „jaká je ta tvoje kámoška? Je sexy? Chytrá? Má prachy?“

„Mrňavá,“ opáčí nevzrušeně a pořád si čte. „Děsně užvaněná. Nedokáže zavřít pusu. Každičkej kousek oblečení, co má na sobě ať už ona, nebo já, vždycky něčím upatlá, má naprosto příšernej romantickej vkus, dojímá se u reklam na večerní vzdělávací kurzy – znáš takový ty reklamy se svobodnejma matkama, který padaj únavou večer u počítače a který, když jim konečně padne hlava na klávesnici, jejich dítě přikryje dekou a blbě se u toho usmívá, protože je na mámu děsně pyšný? No a co ještě? Jo, taky má slabost pro odporný zaplivaný pajzly, kde to salmonelou smrdí na sto honů. Tady se skoro bojím pít i lahvový pivo – už jsi viděla, jaký recenze má tenhle bar na Yelpu?“

„Ale teď si ze mě děláš srandu, že jo?“ zeptám se a překřížím si ruce na hrudníku.

„No,“ pokrčí rameny, „je fakt, že salmonela cítit není, ale jo, Poppy, jsi prostě mrňavá.“

„Alexi!“ popadnu ho za paži a úplně tím vypadnu z role, „snažím se ti jenom pomoct!“

Promne si místo, kde jsem ho chytila: „Pomoct? Mně? A jak?“

„Já chápu, že ti Sarah zlomila srdce, ale musíš se vzpamatovat. Až tě zase jednou osloví sexy holka na baru, nemůžeš začít mluvit o svým ujetým polozávislým vztahu k tý pitomý kočce!“

„Tak za prvý, paní Flannery O’Connorová není pitomá,“ ozve se uraženě. „Je jenom stydlivá.“

„Je to potvora.“

„Prostě tě nemá ráda,“ trvá na svém. „Ty seš typickej pejskař.“

„Jediný, co jsem kdy udělala, bylo, že jsem se ji pokusila pohladit,“ nafouknu se. „Na co je ti mazlíček, když není mazlivý?“

„Ale ona je mazlivá,“ zavrtí Alex hlavou. „Jenže ty se na ni vždycky díváš s takovým jakoby divokým vlčím leskem v očích.“

„To teda ne.“

„Poppy,“ povzdychne si. „Vždyť ty se s divokým leskem v očích díváš na všechno.“

Zrovna v tu chvíli se zjeví servírka s drinkem, který jsem si objednala, ještě než jsem šla na záchod. „Slečno?“ zvedne tázavě hlas. „Vaše margarita.“ Pošle mi po barovém pultu skleničku ozdobenou bílými krystalky cukru a v okamžiku, kdy mi sklenička přistane u ruky, se mi už sbíhají sliny. Hodím ji do sebe tak rychle, až mi převážná část tequily vyteče na bradu, načež mi Alex s až nadpřirozenou rychlostí chytne ruku a odtáhne mi ji dřív, než mi na ní stačí přistát pořádná dávka koktejlu.

„Vidíš? Já ti to říkal: divoký lesk v očích,“ zašeptá Alex vážně, tak vážně, jak se mnou mluví skoro vždycky, kromě těch vzácných okamžiků, kdy se na povrch vynoří „divný Alex“ a já ho můžu pozorovat, třeba když na karaoke předstírá, že vzlyká do mikrofonu a svíjí se na parketu, špinavě blonďaté vlasy mu trčí na všechny strany a zmuchlaná košile od obleku se mu vyhrnuje z kalhot. Což byl samozřejmě jenom jeden takový hypotetický příklad. Něčeho, co se doopravdy stalo…

Alex Nilsen je speciální případ sám o sobě. V tomhle velkém těle se širokými rameny, která se ale neustále hrbí a křiví jak paragraf, se skrývá přemíra stoicismu (jako důsledek toho, že je nejstarším synem vdovce s největší sociální fobií, jakou jsem kdy viděla), a taky pořádná dávka potlačovaných citů (jako důsledek přísné náboženské výchovy, která byla jasným protikladem všeho, co Alex rád dělal, zejména pokud to mělo něco společného s akademickým prostředím), ale zároveň je Alex tak trochu zvláštní, tak trochu praštěný a ten úplně nejvíc dobrosrdečný ňouma, kterého jsem kdy měla tu čest poznat.

Usrknu si margarity a z hrdla se mi vydere spokojené zamručení. „Vlk v rouše beránčím,“ zamumlá si Alex pro sebe a znovu se vrátí ke svému telefonu.

Nelibě nad touhle poznámkou zachrochtám a usrknu si ještě jednou. „Jo, a mimochodem, v týhle margaritě je tak devadesát procent tequily. Takže doufám, že to těm svejm věčně nespokojenejm kamarádíčkům z Yelpu vyřídíš. A vůbec, žádná salmonela tady cítit není.“ Vklouznu na stoličku hned vedle něj, vybryndám ještě trochu koktejlu a pak se otočím tak, že se dotýkáme koleny. Líbí se mi, že takhle sedává vždycky, když jsme spolu: natočený čelem k baru, ale dlouhé nohy směrem ke mně, jako kdyby nechával nějaká tajná dvířka ke své osobnosti otevřená jen pro mě. A jsou to dvířka nejen k Alexi Nilsenovi, který se nikdy pořádně neusměje, ale přímo k tomu podivínovi. K Alexovi, který se mnou jezdí každý rok na výlety, i když nesnáší lítání a vůbec změnu – i to, že musí spát pokaždé na jiném polštáři než na tom, co má doma.

Líbí se mi, že vždycky když si spolu někam vyrazíme, tak si to namíří rovnou k baru, protože ví, že tam ráda sedávám, ačkoliv se mi jednou přiznal, že pokaždé když sedíme na baru, je celý vystresovaný, jestli se náhodou na servírku nekouká moc dlouho, nebo naopak moc krátce.

Upřímně, na mém nejlepším kamarádovi Alexi Nilsenovi se mi líbí (nebo spíš na něm miluju) skoro úplně všechno a opravdu si přeju, aby byl šťastný, takže ačkoliv se mi jeho bývalky nikdy moc nezamlouvaly – obzvlášť ne ta poslední, Sarah –, vím, že je to teď na mně, aby se z něj ze samého žalu po posledním rozchodu nestal už úplný poustevník. Koneckonců, on by udělal – a už to několikrát dokázal – to samé pro mě.

„Takže,“ povzdechnu si. „Přehrajeme si to zase od začátku? Já budu sexy neznámá holka z baru a ty budeš okouzlující jako vždycky, teda když pomineme tu část s kočkou. Už brzo se zase dostaneš do randicí formy.“

Vzhlédne od telefonu a skoro se usměje. Tedy, já tomu říkám úsměv, protože pro Alexe je to maximum, co dokáže na tváři vykouzlit. „To myslíš neznámou holku, která vykopne konverzaci dobře načasovaným ‚ahoj tygře‘? Možná máme každej trochu jinou představu o tom, co je sexy.“

Zatočím se na stoličce kolem dokola, přičemž do něj dvakrát narazím koleny, bum, bum, jak se otočím tam a zase zpátky, a znovu nasadím svůdný výraz. „Jestlipak tě to bolelo…“ zavrním, „když jsi spadnul z nebe?“

Zavrtí hlavou. „Poppy, fakt chci, abys věděla,“ vysvětluje mi pozvolna, „že jestli někdy možná půjdu na nějaké rande, tak to určitě nebude díky tvé takzvané pomoci.“

Stoupnu si, dramaticky do sebe hodím zbytek koktejlu a prásknu skleničkou o pult. „Tak co kdybychom odsud vypadli?“

„Jak je možný, že ti randění jde líp než mně?“ podiví se, naprosto konsternovaný tou záhadou.

„To je jednoduchý,“ opáčím. „Mám prostě mnohem menší nároky. A nepřekáží mi žádná Flannery O’Connorová. A když si vyrazím do baru na drink, nezírám celou dobu na jeho hodnocení na Yelpu ani se nesnažím dávat všem najevo NIKDO NA MĚ NEMLUVTE. A taky, když se natočím v tom správným úhlu, vypadám fakt úchvatně.“

Stoupne si, a než si zastrčí peněženku zpátky do kapsy, položí na bar dvacku. Alex má hotovost vždycky při sobě. Nevím, jak to dělá. Ptala jsem se ho na to aspoň třikrát. Vždycky mi odpověděl. Ale stejně nevím, jak to dělá, protože Alexova odpověď byla vždycky buď moc nudná, nebo příliš intelektuálně náročná, takže se můj mozek ani nesnažil si to zapamatovat.

„To nic nemění na faktu, že jsi úplně divná,“ povzdychne.

„Stejně mě máš rád,“ pokrčím rameny trošičku uraženě.

Obejme mě kolem ramen a podívá se na mě dolů, na plných rtech další jemný náznak úsměvu. Jeho tvář je jako jemné síto: propustí vždycky jenom něco z jeho výrazu. „Já vím,“ šeptne.

Zakřením se na něj: „Taky tě mám ráda.“

Chvíli bojuje s tím, že by se usmál o něco víc, ale podaří se mu udržet vážnou tvář. „To vím taky.“

Po vypité tequile se cítím ospalá a malátná, a tak se do něj zavěsím, když se vydáme směrem ke dveřím. „Byla to prima dovolená,“ škytnu.

„Ta nejlepší,“ kývne souhlasně a studené kapky deště se kolem nás rozstříknou jak vystřelené konfety. Přivine mě k sobě blíž, cítím na sobě jeho teplou a těžkou ruku a jeho čistá vůně cedrového dřeva mě zahalí jako šál.

„Dokonce ani ten déšť mi moc nevadil,“ pokračuju, když vstoupíme do hutné vlhké noci – všude kolem nás bzučí komáři a palmy se chvějí ozvěnou vzdáleného hřmění.

„Mně se to tak líbilo mnohem víc.“ Alex zvedne paži z mých ramen, aby se mohl nade mě naklonit a vytvořit tak ze sebe živoucí lidský deštník, zatímco úprkem běžíme přes vodou zaplavenou ulici k našemu červenému pronajatému autíčku. Když k němu doběhneme, odtrhne se ode mě a dveře otevře nejprve mně – snažili jsme se ušetřit, a tak jsme si pronajali auto bez automatického zamykání a elektrického ovládání okýnek – a teprve pak ho oběhne a vklouzne za volant.

Nastartuje, a zatímco vyjíždí z parkoviště a míří k našemu pronajatému apartmánu, studený arktický vzduch klimatizace nám funí na promoklé oblečení.

„Zrovna jsem si uvědomil,“ nadhodí, „že jsme v tom baru nepořídili žádný fotky na ten tvůj blog.“

Začnu se smát, ale pak pochopím, že to myslí vážně. „Alexi, žádnej z mých čtenářů nechce vidět fotky tohohle baru. Dokonce o něm ani nechtěj číst.“

Pokrčí rameny. „Hm, mně se nezdá, že by byl až tak hroznej.“

„Tvrdils, že to tam smrdí po salmonele.“

„No ale když to pominu…“ Hodí blinkr a už jedeme po úzké ulici vedoucí k našemu domu, lemované palmami.

„Vlastně z tohohle tejdne nemám vůbec žádný použitelný fotky.“

Alex se zamračí a poškrábe se na čele, zatímco pomalu stáčí auto ke štěrkové cestě před námi.

„Teda kromě těch, který jsi vyfotil ty,“ dodám rychle. Fotky, které se Alex nabídl udělat na můj blog, jsou vážně otřesné, ale jsem mu tak moc vděčná, že to pro mě udělat chtěl, že jsem už vybrala tu nejmíň příšernou a dala ji na Facebook i na blog. Jsem na ní zachycená v jedné z těch příšerných grimas uprostřed slova, kdy na Alexe něco křičím a u toho se hystericky směju, zatímco on se mi snaží marně říct, jak se mám postavit a tvářit, a nade mnou visí bouřkové mraky, jako kdybych tu apokalypsu na ostrov Sanibel sama přivolávala. Ale aspoň je na té fotce vidět, že jsem šťastná.

Když se na tu fotku znovu podívám, vůbec si nedokážu vzpomenout, co mi to Alex řekl, že jsem se zatvářila zrovna takhle, nebo co jsem na něj vlastně volala. Ale každopádně mě při pohledu na ni zalije stejně příjemný pocit, jako když si vzpomenu na kteroukoliv z našich minulých letních dovolených.

Ten závan štěstí, ten pocit, že život je přesně o tomhle: o tom, že jste někde, kde je krásně, a jste tam s někým, koho máte rádi.

Snažila jsem se něco v tom duchu vtěsnat do popisku k fotce, ale skoro se to nedá vystihnout.

Obvykle jsou všechny moje příspěvky o tom, jak cestovat levně a všechno zlé obrátit v dobré, jenže když stovky tisíc lidí sledují vaši dovolenou u moře, tak je ideální jim ukázat…, jaké jsou prázdniny u moře.

V uplynulém týdnu jsme na pláži ostrova Sanibel strávili dohromady asi tak čtyřicet minut. Zbytek času jsme se schovávali po barech a restauracích, knihkupectvích a sekáčích a taky jsme spoustu hodin pojídali popcorn v omšelém apartmánu, který jsme si pronajali, a počítali, kolikrát se zablesklo. Byli jsme bílí jako sejra, neviděli ani jednu tropickou rybu, ani jednou jsme nešnorchlovali nebo se neopalovali na katamaránu, vlastně jsme nedělali skoro vůbec nic kromě toho, že jsme usínali a zase se probouzeli na starém, proleželém gauči a do snů nám šuměl seriál Twilight Zone, který jsme si pouštěli.

Některá místa můžete vždycky spatřit v celé jejich kráse, ať už prší, nebo je hezky, ale tohle evidentně nebylo jedno z nich.

„Tak víš co,“ napadne Alexe, když zaparkuje.

„Nevím co,“ protáhnu.

„Vyfotíme se,“ navrhne. „Spolu.“

„Vždyť focení nesnášíš,“ namítnu. Což mi vždycky přišlo zvláštní, protože technicky vzato, Alex je neuvěřitelně hezký.

„Já vím,“ vzdychne Alex, „ale je tma a já bych chtěl mít nějakou vzpomínku.“

„Tak jo,“ souhlasím. „Tak jo, vyfotíme se.“

Natáhnu se pro telefon, ale on už vytáhl svůj. Akorát místo toho, aby ho obrátil displejem k nám, otočí ho obráceně, takže se díváme přímo do objektivu, a ne na sebe. „Co to děláš?“ natáhnu se po telefonu. „Přesně pro tyhle příležitosti tam máš selfie mód, ty stařečku.“

„Kdepak!“ rozesměje se a drží svůj mobil z mého dosahu. „Tohle není fotka na tvůj blog, nemusíme na ní vypadat dobře. Musíme vypadat jako my. Jestli to chceš vyfotit jako selfíčko, tak se fotit ani nechci.“

„Měl bys tu svoji posedlost dokonalostí trochu krotit,“ zavrtím hlavou.

„Kolik jsem už pořídil fotek tak, jak jsi chtěla ty, Poppy?“ trvá na svém. „Tak se pojď aspoň jednou vyfotit tak, jak chci já.“

„Tak jo, dobře.“ Nakloním se přes palubní desku a opřu se o jeho vlhký hrudník, zatímco on trochu sklání hlavu, aby vyrovnal výškový rozdíl mezi námi.

„Jeden…dva –“ Blesk vyšlehne dřív, než napočítá do tří.

„Ty příšero jedna!“ vykřiknu.

Otočí telefon displejem k sobě, aby se na fotku podíval, a zasténá. „Ale nééé….“ vzdychne. „Já jsem fakt příšera.“

Skoro se udusím smíchy, když si prohlížím naše rozmazané tváře: Alexovi trčí mokré vlasy na všechny strany, já mám svoje připlácnuté v mokrých pramíncích kolem tváří, jsme celí lesklí a červení z vedra, já mám oči zavřené a jeho jsou pootevřené sotva na škvírku a oteklé. „Jak se ti povedlo, že na tý fotce skoro vůbec nejsme vidět a zároveň oba dva vypadáme naprosto otřesně?“

Zasměje se a opře si hlavu o opěrku. „No tak jo, vymažu to.“

„Ani náhodou!“ vytrhnu mu telefon z ruky. Chce si ho vzít zpátky, ale já ho nepustím a držíme ho mezi sebou přesně mezi sedadly. „Ale vždyť to jsi přece chtěl, Alexi, ne? Abychom si tuhle dovolenou zapamatovali takovou, jaká doopravdy byla. A abychom vypadali tak, jak vypadáme doopravdy.“

Jeho úsměv je najednou zase jen v náznaku, tak malý a prchavý. „Poppy, ale ty vůbec nevypadáš jako na tý fotce.“

Zavrtím hlavou. „Ty taky ne.“

Dlouho zůstaneme potichu, jako kdyby už nebylo co dodat.

„Tak příští rok pojedeme někam, kde je zima,“ odkašle si Alex. „A sucho.“

„Fajn,“ souhlasím a zašklebím se. „Pojedeme někam, kde je zima.“

1
Tohle léto

„P OPPY,“ VYZVE MĚ SWAPNA, sedící v čele nudně šedivého konferenčního stolku. „Tak co máš ty?“

Shovívavá vládkyně impéria časopisu Relax + Rekreace Swapna Bakshi-Higsmithová však nevyzařuje nic z oněch dvou základních hodnot vyjádřených v názvu našeho luxusního časopisu.

Swapna naposledy relaxovala asi před třemi lety, kdy byla v devátém měsíci těhotenství a doktor jí nařídil ležet v posteli. A dokonce i tehdy strávila celou dobu na videokonferencích se zaměstnanci, notebook položený na vzedmutém břiše, takže o kvalitě odpočinku dost pochybuju. Všechno na Swapně je ostré, výrazné a elegantní, od pečlivě sčesaného, uhlazeného mikáda podle poslední módy až po lodičky se cvočky od Alexandera Wanga.

Ostře tažené oční linky by otevřely plechovku sardinek a pohled smaragdově zelených očí by její obsah rozmáčkl na kaši. V současné chvíli se tyhle oči upírají na mě: „Poppy? Haló?“

Mrknu a proberu se z tranzu, zavrtím se a odkašlu si. Tohle se mi poslední dobou stává často. A když máte práci, kdy do kanceláře musíte jenom jednou týdně, tak není úplně nejlepší půlku z toho času prozevlit jak školák na hodině matiky, tím spíš přímo před zraky inspirativní, ale taky dost děsivé šéfky.

Zahledím se do poznámkového bloku před sebou. Na páteční schůzky jsem chodívala s tuctem vzrušeně načmáraných poznámek. S náměty na reportáže z neznámých festivalů a slavností v cizích zemích, s tipy na místní vyhlášené hospůdky s dezerty smaženými v litrech oleje, na přírodní úkazy na některých plážích Jižní Ameriky, na vycházející hvězdy novozélandského vinařství – nebo s nejnovějšími trendy pro všechny dobrodruhy či s tipy na hloubkovou relaxaci pro milovníky lázní a wellness.

Všechny tyhle nápady a poznámky jsem si zapisovala v jakémsi záchvatu paniky, jako kdyby každý zážitek, který jsem v budoucnu toužila zakusit, byla živá rostlina, co mi roste v těle a vystrkuje listy a tlačí na moje vnitřnosti, aby se mohla procpat ven. Tři dny před těmihle poradami jsem vždycky strávila v jakémsi upoceném googlovském tranzu, kdy jsem se prokousávala fotkami všech těch míst, kde jsem nikdy nebyla, a jako by mi v břiše kručelo zvláštním pocitem hladu.

Dneska jsem nicméně strávila přípravou deset minut – a napsala jsem si jména pár států.

Států, dokonce ani ne měst.

Swapna se na mě upřeně dívá. Čeká, až vyberu další hlavní destinaci pro nadcházející léto, a já zírám na slovo Brazílie.

Brazílie je pátá největší země na světě. Zaujímá pět celých šest desetin procenta světového povrchu. O dovolené v Brazílii můžete jen těžko napsat krátký poutavý článek. Musíte si vybrat aspoň jeden konkrétní region.

Obrátím stránku v poznámkovém bloku a předstírám, že se soustředím na další list. Jenže ten je prázdný. Když se můj kolega Garrett nakloní blíž, aby se mi podíval přes rameno, tak blok zaklapnu. „Petrohrad,“ vydechnu.

Swapna pozdvihne obočí a začne se procházet kolem čela stolu.

„Petrohrad jsme už měli v letním vydání před třemi lety. Festival bílých nocí, pamatuješ?“

„Amsterdam?“ vypadne z Garretta, který sedí vedle mě.

„Do Amsterdamu se jezdí na jaře,“ zavrtí Swapna hlavou, trochu otráveně. „Nemůžeš dát na titulku Amsterdam a nemít tam tulipány.“

Někde jsem zaslechla, že už procestovala víc než pětasedmdesát zemí a některé z toho dvakrát.

Na chvilku se odmlčí, v jedné ruce telefon, kterým si ťuká do dlaně druhé ruky, zatímco přemýšlí. „A navíc, Amsterdam je teď hrozně… trendy.“

Swapna je vnitřně přesvědčená, že když je nějaké místo trendy, tak to znamená, že už je vlastně za zenitem. Jakmile vytuší, že se světový zájem upne třeba k polské Toruni, vyškrtne si Toruň ze seznamu na dalších deset let. V redakci nám těsně u kanceláří vážně visí seznam míst, která R + R „nikdy nebude doporučovat“ (Toruň tam ve skutečnosti není). Každé místo je napsané Swapniným rukopisem i s datem, kdy ho tam připsala, a většina zaměstnanců se tajně sází, kdy které město nebo místo ze seznamu vypadne. Kdykoli Swapna nakráčí do kanceláře s designovou taškou na notebook a připraveným perem v ruce, aby některé ze zakázaných měst vyškrtla, redakce zašumí vzrušením.

Všichni čekají se zatajeným dechem, které město se dočká vysvobození z našeho obskurního seznamu, a jakmile za ní bezpečně zaklapnou dveře kanceláře, ten, kdo sedí k seznamu nejblíž, přečte jméno vyškrtnuté destinace a hlasitým šepotem ho sdělí celé redakci. Všichni to pak většinou tiše oslavují.

Když loni na podzim Swapna takhle vyškrtla Paříž, někdo bouchnul šampaňské a Garrett vytáhl ze šuplíku červený baret, který si zjevně schovával přesně pro tuhle příležitost. Nosil ho celý den, akorát si ho vždycky rychle sundal, když zavrzaly dveře od Swapniny kanceláře. Už si myslel, že mu to prošlo, dokud se u něj cestou domů nezastavila a nepronesla: „Au revoir, Garrette.“

Najednou byl ve tváři rudý stejně jako ten baret, a i když si myslím, že to Swapna myslela jen jako legraci, Garrett se od té doby nikdy úplně nevzpamatoval.

Takže když teď o Amsterdamu prohlásila, že je „trendy“, barva Garrettových tváří se změnila z baretové červeně na rudou řepu.

Někdo další nadhodí Cozumel. A pak někdo jiný Las Vegas, o čemž Swapna chvíli uvažuje. „Ve Vegas by mohla být zábava,“ podívá se přímo na mě. „Poppy, co myslíš, mohla by ve Vegas být zábava?“

„Rozhodně ano,“ kývnu.

„Santorini,“ vypískne Garrett vysokým hláskem jako myška z kresleného seriálu.

„Santorini je krásné, to bezpochyby,“ pokývne Swapna hlavou a z Garretta vyjede úlevný vzdech. „Jenže my potřebujeme něco inspirativního.“

A znovu se na mě podívá. Upřeně. A já vím proč. Chce, abych ten velký trhák o nejlepší letošní destinaci napsala já. Protože kvůli tomu mi tuhle práci dala.

Zkroutí se mi žaludek. „Tak já budu ještě přemýšlet a v pondělí ti řeknu,“ navrhnu.

Souhlasně přikývne. Garrett vedle mě se zavrtá do židle. Vím, že už hrozně dlouho spolu s přítelem touží vyrazit na Santorini za firemní peníze.

Jako každý novinář, co píše o cestování. Jako vlastně úplně každý člověk.

A jak bych po tom vlastně měla toužit i já.

Nevzdávej to, chce se mi pošeptat mu. Jestli chce Swapna něco inspirativního, tak ode mě se toho určitě nedočká.

Protože já jsem závan inspirace nepocítila už asi sto let.

„PODLE MĚ BYS TO Santorini měla zkusit ještě trochu protlačit,“ zívne Rachel, zatímco pomalu otáčí svou skleničkou rosé, položenou na mozaikové desce kavárenského stolku. Je to perfektní letní pití a díky jejímu blogu jsme ho dostaly zadarmo.

Seznamte se – Rachel Krohnová: módní bloggerka, nadšená obdivovatelka francouzských buldočků, narozená i vychovaná na Upper West Side. (Naštěstí není ten typ, který říká, jak je strašně úžasný, že je někdo z Ohia, ale taky neřekne: „Copak Ohio vůbec existuje? Vy jste o něm někdo někdy slyšel?“) A je to každým coulem moje nejlepší kamarádka.

I když má ve svém bytě naprosto špičkové kuchyňské spotřebiče, myje všechno nádobí v ruce, protože jí to připadá uklidňující. Přitom má na nohou deseticentimetrové podpatky, protože podle ní jsou boty bez podpatku určené jenom k jízdě na koni a k práci na zahradě, nebo pokud jste opravdu nenašli zrovna žádné jiné vhodné botky na podpatku.

Rachel byla první kamarádka, kterou jsem si v New Yorku našla. Je influencerkou na sociálních sítích (což znamená, že jí platí za to, aby si na sebe plácala různé druhy mejkapů a fotila se v nich u své nádherné mramorové toaletky), a protože jsem se do té doby s nikým jiným, kdo by se tak zajímal o internet, nekamarádila, teprve teď jsem zjistila, že to má své výhody. (Třeba že ani jedna z nás se nemusí cítit hloupě, když tu druhou požádá o chvilku strpení, protože si kvůli focení musí naaranžovat jídlo na talíři.) Já jsem tedy původně spíš odhadovala, že si s Rachel nebudu mít zrovna dvakrát co říct, ale nakonec se mi už při našem třetím setkání přiznala (ve stejném vinném baru v Dumbu, kde sedíme zrovna teď), že všechny svoje příspěvky o oblečení, jídle a líčení fotí a připravuje v úterý, kdy přebíhá z jedné restaurace do druhé a po cestě mění outfity a vizáž, přičemž zbytek týdne tráví psaním esejů a tvorbou obsahu pro sociální sítě několika psích útulků.

Tuhle práci začala dělat proto, že je hrozně fotogenická a taky má děsně fotogenický život a v neposlední řadě dva úplně šíleně fotogenické psy (kteří neustále vyžadují lékařskou péči).

Zatímco já jsem se na sociálních sítích začala angažovat proto, abych si splnila sen a podařilo se mi z cestování udělat zaměstnání. Dvě různé cesty k tomu samému. Chci teda říct, že Rachel sice pořád bydlí v nóbl Upper West Side a já v trošku míň nóbl Lower East Side, ale obě žijeme život jak vystřižený ze žurnálu.

Dopřeju si hluboký doušek šumivého vína a poválím ho po jazyku, zatímco pomalu vstřebávám její slova. Na Santorini jsem nikdy nebyla a kdesi v domě mých rodičů, přecpaném věcmi, se v krabici od bot se všemi možnými cetkami válí i můj seznam míst, která bych někdy chtěla navštívit – ten seznam jsem vytvořila ještě na vysoké škole a Santorini je na něm na hodně vysoké příčce. Všechny ty čistě bílé linie domů a azurově modré pruhy moře a střech mi připadaly od našeho krámy narvaného dvoupodlažního domku v Ohiu na hony daleko.

„To nemůžu,“ vyhrknu nakonec. „Garrett by puknul vzteky, kdybych Santorini, které vybral on, měla nakonec podle Swapny zpracovávat já.“

„Já to nechápu,“ povzdychne si Rachel. „Copak je tak těžký vybrat si místo na dovolenou, Poppy? Vždyť na penězích ti vůbec záležet nemusí. Prostě si vyber nějakou destinaci. Jeď tam. Pak si vyber další. Tohle je přece tvoje práce.“

„Jenže to není tak jednoduchý.“

„No jo, no jo,“ mávne Rachel rukou. „Je mi to jasný, tvoje šéfová chce, aby to byla ‚inspirativní‘ dovolená. Jenže jakmile se objevíš na nějakým krásným místě a v ruce budeš mít kreditku od R + R, inspirace se dostaví sama jako mávnutím kouzelného proutku. Kdo jinej by proboha mohl mít lepší podmínky pro to, aby zažil kouzelnou dovolenou než novinářka z časopisu zaměřeného na cestování, která má k dispozici pěkně tlustou šekovou knížku od svého korporátu? Když si nedokážeš udělat inspirativní dovolenou ty, tak jak můžeš to samé čekat od obyčejných smrtelníků?“

Pokrčím rameny a dopřeju si kousek sýra ze sýrovouzeninového prkýnka. „Možná v tom je ten pes zakopanej.“

Nakrčí tmavé obočí: „V čem je zakopanej pes?“

„To kdybych věděla!“ vykřiknu a Rachel mě počastuje znechuceným pohledem.

„Nebuď roztomile frapantní,“ řekne suše. Pro Rachel Krohnovou je frapantní něco jako být trendy pro Swapnu Bakshi-Highsmithovou. Navzdory lehce bohémskému vzezření, stylu líčení, účesu, oblečení a vybavení bytu, včetně projevu na sociálních sítích, je Rachel ve skutečnosti hluboce praktickou bytostí. Pro ni je život ve světle reflektorů a fotek na sociálních sítích práce jako každá jiná a ona se jí věnuje, protože jí to zaplatí účty (alespoň co se týká sýrů, vína, šminek, oblečení a všeho, co se po ní chce, aby propagovala), nikoliv proto, že by se jí tolik zamlouvala ona pochybná sláva pseudocelebrity, která se s podobnou pozicí obvykle pojí. Vždycky na konci měsíce publikuje příspěvek s nejhoršími needitovanými fotkami, které udělala, s titulkem: TENHLE BLOG NABÍZÍ NABLÝSKANÝ VIZUÁLNÍ OBSAH URČENÝ VÝHRADNĚ K TOMU, ABYSTE PRAHLI PO ŽIVOTĚ, KTERÝ NEEXISTUJE. JÁ ZA TO DOSTÁVÁM ZAPLACENO.

Přesně tak, chodila do umělecké školy.

A kupodivu, ani tyhle pokusy o pseudoperformativní umění jí na popularitě nikterak neubraly. Kdykoliv jsem v New Yorku a je poslední den v měsíci, snažím se s ní zajít na skleničku jen kvůli tomu, abych mohla sledovat, jak kontroluje upozornění na nové komentáře a lajky a obrací oči v sloup nad tím, jak rychle přibývají spolu s novými sledujícími. Každou chvilku pobouřeně vykřikne: „No tohle si poslechni! ‚Rachel Krohnová je tak strašně statečná a opravdová. Přála bych si, aby to byla moje máma!‘ Já jim říkám, že mě vůbec neznají, ale oni to pořád odmítají pochopit!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alex, léto a já.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.