Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tento projekt je spolufinancován se státní podporou Technologické agentury ČR v rámci Programu Éta.

Jan Křeček, Vlastimil Nečas, Ivan Vodochodský, Jan Miessler

VYVÁŽENOST VE VYSÍLÁNÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8504. publikaci

Recenzoval:
Mgr. Josef Baxa, Ph.D. (Analytické oddělení Českého rozhlasu)

Redakce a korektury Magdalena Jimelová
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 112
Vydání 1., 2022

Vytiskla TISKÁRNA PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Photo © freepik.com

ISBN 978-80-271-4869-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-4868-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3477-9 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Křeček, Jan, 1974-

Vyváženost ve vysílání / Jan Křeček, Vlastimil Nečas, Ivan Vodochodský, Jan Miessler. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-271-4869-1 (online ; ePub)

* 316.774 * 654.197 * 654.195.6 * 316.772.4 * 165.423 * (437.3) * (048.8:082)

– masmédia

– televizní vysílání

– rozhlasové vysílání

– televizní vysílání -- Česko

– rozhlasové vysílání -- Česko

– mediální komunikace

– objektivita

– vyváženost vysílání

– kolektivní monografie

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

1.Teoretická a metodologická východiska

Jan Křeček

1.1Teoretická východiska

Objektivita a vyváženost patří k notoricky známým požadavkům, jejichž vnímaná potřeba a následné vyžadování daleko přesahuje komunitu mediálních studií a jejich doménu normativních teorií médií.

Jakkoliv se konkrétní představy o objektivitě a vyváženosti liší napříč politickými systémy a mediálními krajinami a bývají vztahovány jen na některé typy médií a obsahů, fundament zůstává stejný – bez jejich uplatnění a vyžadování není demokratické, svobodné a pluralitní společnosti.

Každé politické zřízení, které se hodlá za demokratické, svobodné a pluralitní deklarovat, musí nutně předjímat existenci veřejnosti a s ní spojenou existenci veřejného prostoru (sféry, tržiště), v němž mohou názory a argumenty nejenom zaznívat, ale současně jsou i slyšet. V němž se svobodně setkávají rozdílné názory, argumenty a politics, kde se společně dospívá k návrhům policies a kde je síla hlasů odstíněna od politické a ekonomické moci (a mediální teorie zde dodává: kde ani média nenabývají nelegitimní mediální/symbolickou moc).

Napříč aplikovanými demokratickými teoriemi (a z nich vycházejícími normativními teoriemi médií) se může lišit množina médií, na která jsou oba požadavky uplatňovány – ať již extenzivně (na všechna seriózní, neparalelistická a nestranická), nebo úzce (vysílací média, někdy jen ta veřejnoprávní). Ať již se představa o jejich vynucování vtělila do pomyslné neviditelné ruky voličského trhu (která rozhoduje o přežití médií nákupem kvalitního informačního servisu), nebo do podoby závazných norem až zákonů, kterými stát oba požadavky vynucuje (i na médiích soukromých). Vždy však jsou oba požadavky nutným předpokladem existence komunikačního prostoru, v němž dochází k politické (komunikační) participaci nebo kde lze (alespoň) získat co nejúplnější informační servis pro poučenou volbu zastupitelů (Ferree, Gamson, Gerhards, Rucht, 2000; Henneberg, Scammel, O’Shaughnessy, 2009).

První z politologických demokratických teorií – kompetitivní elitismus – zdůrazňuje roli voleb, v nichž si občanstvo vybírá nejlepší správce věcí veřejných. V oblasti mediálních studií se pak překrývá s teorií reprezentačně-liberální, která v oblasti politické komunikace vyžaduje od médií co nejtransparentnější informování o kandidátech a následně vykonavatelích moci, zprostředkování dialogu mezi zastupiteli a experty, aktivovanými dle momentálně diskutované agendy. Vzývanou kvalitou médií je zde interní pluralismus, který se dá s požadavky objektivity usouvztažnit až ztotožnit. Namísto regulace zde teorie pracuje se spotřebitelskou mocí mediálních publik, kdy nekvalitní (nerespektující interní pluralismus) média chřadnou nezájmem příjemců za takto vychýlený informační servis platit (penězi či jen pozorností).

I proto se pro veřejný komunikační prostor používá označení veřejné tržiště, i proto reprezentačně-liberální teorie předpokládá média soukromá, se kterými neměla a nemá problém ani ve vysílacím sektoru.

Tyto teorie a jejich představy o žádoucí roli médií bývají ztotožňovány spíše se severoamerickým prostředím, tedy s libertariánským, resp. atlantickým modelem dle Hallina a Manciniho (Schumpeter, 2004; Corner, 2003; Hallin, Mancini, 2008).

Naopak spíše s evropskou tradicí bývají usouvztažňovány politologická delibarativně-participační, resp. mediálněvědní participačně-liberální teorie, které krom svobody projevu a médií zdůrazňují i větší zapojení občanstva do tvorby politik a potažmo i nutně související větší míru odpovědnosti.

Hodnota externího pluralismu předpokládá média více stranící, přičemž žádoucího stavu se dosahuje pestrostí mediální sféry, pokrývající různé názorové proudy. Této představě historicky odpovídal sektor tištěných médií, která byla paralelistická, tedy napojena (či přímo zřizována) politickými stranami a dalšími politickými aktéry (a jistou míru afinity k sektorům politické osy si zachovávají dodnes). Kombinace co nejpestřejšího vějíře angažovaných médií spolu s důrazem na inkluzivnost komunikačních procesů směrem k aktivnímu občanstvu našla pojmenování veřejného komunikačního prostoru coby veřejné sféry. Při nástupu vysílacích médií však technologická omezení (nedostatek frekvencí pro všechny aktéry) neumožnila v sektoru aplikovat externí pluralismus, a tak vznikly jiné modely řízení a regulace – typicky státní a později veřejnoprávní rozhlasy (a později televize). V oblasti politického zpravodajství a publicistiky se rozvinuly zásady objektivity a vyváženosti, často jako výsledek vnější (státní) regulace. Právě existence veřejnoprávního sektoru názorně usouvztažňuje participačně-liberální teorii s evropskými modely vztahu médií a politiky, tedy středomořským (polarizovaně-pluralistickým), středo- a severoevropským (demokraticko-korporativistickým), případně i specifickým středo- a východoevropským (Habermas, 1996; Hirst, 1994).

V souhrnu těchto dvou ideálních typů demokratických teorií (a příslušných normativních mediálních teorií) by šlo konstatovat, že myšlenky objektivity a vyváženosti jsou přítomny v obou dvou.

Zatímco první je spíše předpokládá, zato u všech (seriózních, faktických, zaměřených na otázky tvorby veřejných politik), druhá je explicitně vyžaduje, ovšem jen u některých (vysílacích).

Jestliže obě tyto tradice vycházejí ze shodného přesvědčení, že demokratickou diskusi (a s ní volby a decision-making) je třeba ochraňovat před nadměrnou/nelegitimní politickou a ekonomickou mocí partikulárních aktérů, zbývá ještě otázka moci, kterou získávají sama média provozováním veřejného diskurzu. Sociologie moci o třech rozměrech v případě moci mediální hovoří o moci zdrojové, přístupové a diskurzní, přičemž právě druhý rozměr, tedy moc přístupu do obsahů, je polem, kde se požadavky objektivity a vyváženosti rozvíjejí (Lukes, 1974).

Vzhledem k radikální mocenské/politické změně, kterou v tehdejším Československu odstartoval rok 1989, nemá příliš smyslu hovořit o tradici, tím méně pak v oblasti liberálně-pluralitního veřejného prostoru. V oblasti regulace mediální krajiny se spontánní odstátňování a víra v samozřejmou prozřetelnost trhu střetly s touhou „vracet se do Evropy“. Ta se nakonec pro podobu mediální regulace stala určující a Evropská unie si během přechodové fáze ohlídala harmonizaci mediální legislativy. V České republice se tak ustavil „evropský“ duální systém vysílacích médií, kdy vedle sebe existují média soukromá a veřejnoprávní. Jakkoliv média veřejné služby dostala do vínku řadu dalších normativních očekávání (vyjádřených zejména v zakládajících zákonech a podzákonných kodexech, schvalovaných ovšem Poslaneckou sněmovnou), požadavky objektivity a vyváženosti byly vtěleny do vysílacího zákona, který platí pro všechny vysílatele stejně.

Pro tuto publikaci je tedy výchozím a určujícím bodem odstavec 3 § 31 zákona č. 231/2001 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání:

„Provozovatel vysílání je povinen zajistit, aby ve zpravodajských a politicko-publicistických pořadech bylo dbáno zásad objektivity a vyváženosti a zejména nebyla v celku vysílaného programu jednostranně zvýhodňována žádná politická strana nebo hnutí, popřípadě jejich názory nebo názory jednotlivých skupin veřejnosti, a to s přihlédnutím k jejich reálnému postavení v politickém a společenském životě.“

Tento odstavec se bude objevovat v záhlaví následujících kapitol vždy se zvýrazněním pojmů, kterým se příslušná kapitola věnuje.

1.2Metodologická východiska

Z konceptualizace prostředí a následného projektového zadání, kterému se věnovala předchozí podkapitola, se nutně odvíjejí základní předpoklady pro metodické/analytické uchopení.

Objektivita a vyváženost, kterými je klíčový odstavec zákona uvozen, zde mají spíše deklaratorní povahu. V mediálněvědní teorii mají řadu (často ne úplně souladných) významů/naplnění, kterým se věnuje hned následující druhá kapitola předkládané publikace (mnohoznačnost pojmů a jejich užití vysvětluje větší délku kapitoly oproti ostatním). Deklarovaný ideál je ve výše citovaném odstavci zákona dále rozvíjen a konkretizován několika dalšími pojmy, které již zřetelně určují jeho metodické uchopení.

Zvýhodňování (natožpak jednostranné) určitého politického aktéra médiem je s ideály objektivity a vyváženosti v přímém rozporu – i proto začíná třetí kapitola konceptualizací negativně chápaných mediálních biasů (odklonů, zkreslení, předpojatostí), typologizovaných do čtyř kvadrantů. Podle dvou os – vědomosti na straně autora/komunikátora a viditelnosti na straně příjemce/publika – identifikujeme bias stranící, bezděčný, propagandistický a diskuzní, přičemž těžiště našeho projektu se bude nacházet zejména v oblasti druhého typu biasu. Tedy tam, kde se realizuje mediální přístupová moc a kdy o přístupu do obsahů (a míře věnované pozornosti) spíše než úmysl rozhodují zvnitřnělé rutinní postupy novinářů (McQuail, 1992; Street, 2001).

Měření samotného zvýhodňování je nevyhnutelně navázáno na věnovanou pozornost, resp. věnovaný prostor, resp. věnovaný čas. Kvantitativní logika – čím více, tím důležitěji, čím méně, tím bezvýznamněji – je neúprosná, variantnost se skrývá pouze v tom, čemu konkrétně se u jednotlivých aktérů pozornost/prostor/čas věnuje. Od prosté frekvenční analýzy KDO MLUVÍ se měření zvýhodňování dostává k druhé úrovni O KOM SE MLUVÍ a následně až ke třetí úrovni JAK SE O NĚM MLUVÍ. Zde už se kvantitativní valenční (na škále pozitivně – negativně) analýza svou komplikovanější intersubjektivitou a časovou náročností blíží analýze kvalitativní (a rozpíná se do obtížně sledovatelného třetího rozměru moci, resp. třetího a čtvrtého, propagandistického a diskurzního kvadrantu bias).

Čtvrtá kapitola se věnuje reálnému zastoupení politických stran a hnutí v politickém a společenském životě, tedy jejich politické a společenské relevanci. Právě „přihlédnutí k reálnému zastoupení“ přidává k námi předpokládané analýze komparativní rozměr. Tento požadavek zákona totiž vyžaduje nalezení před-/mimomediální sady dat. A to srovnatelně „tvrdých“, získaných předchozími kvantitativními politickými rozhodovacími procesy (volby), aktuálnějšími kvantitativními průzkumy (výzkumy preferencí), příp. i dalšími.

Takovéto uchopení obou požadavků (nezvýhodňování a přihlížení k relevanci) je natolik nevyhnutelné, že s odstupem několika málo let překvapuje kontroverze

1
, kterou ve veřejných diskusích vyvolalo jejich logické a nutné zapojení do Analýzy předvolebního vysílání České televize a Českého rozhlasu (Krajské a senátní volby 2016), (CEMES, 2017)

2
, jež stála u vzniku tohoto projektu/publikace. Zvlášť když jak „stop-watch principle“, tak vyčíslování společenské relevance aktérů je běžnou součástí obdobných aplikovaných mediálních analýz (Norris, Sanders, 1998; ACE Project, 1994).

Naopak mocenský bonus, kterému se věnuje druhá část čtvrté kapitoly, se v zákoně neobjevuje, přesto je intuitivně chápaný všemi zúčastněnými aktéry. Jde o prostý fakt, že někteří z účastníků politické soutěže jsou dočasně v exekutivních pozicích a tato konfúze rolí znepřehledňuje sběr a analýzu dat. I tento případ je detailně popsán v zahraniční teoretické i analytické praxi, na rozdíl od předchozích se však náš import termínu mocenský bonus kontroverzí nedočkal a zodpovězení si tak žádá jen otázka, jak s ním v kvantitativním výzkumu pracovat. I zde, stejně jako u zvýhodňování a relevance, preferujeme jeho zapojení až v závěrečné, interpretační fázi.

Nejobtížněji uchopitelným objektem našeho projektu se stal celek vysílaného programu, namísto přesné definice tak pátá kapitola přináší rozlišení na mikrocelek a makrocelek a několik možných variant jeho stanovení v předvolebním období. Termín celek ve svém případnějším užití (makrocelek jako celek vysílaného programu, nikoliv mikrocelek pořadu) zopakuje a dále zdůrazní roli kvantitativní obsahové analýzy jako stěžejní metody při analýze objektivity a vyváženosti, neboť tato metoda je jako jediná použitelná při zpracování tak rozsáhlého základního souboru.

Přestává však stačit ve chvíli, kdy namísto spočitatelné skupiny stran a hnutí rozšíříme měření vyváženosti i na zpravodajské a politicko-publicistické pokrývání názorů skupin veřejnosti. Uspokojivé naplnění tohoto požadavku vidí text šesté kapitoly pouze v případové konceptualizaci konkrétní analýzy (např. vázané na zjišťování objektivního a vyváženého pokrývání konkrétní kauzy a/nebo tématu) a/nebo při interpretaci analýzou zjištěných výsledků. Náš projekt tomuto požadavku ovšem přisuzuje i jeden zásadní význam – slouží jako varování před příliš mechanickým a technicistním přístupem k měření objektivity a vyváženosti. Namísto co nejkvalitnější realizace a reprezentace veřejné sféry ve vysílání by tak naše metodika mohla působit konzervačně a mohla by uzavírat české rozhlasové a televizní vysílání do podoby vysílání parlamentního.

Závěrečná kapitola pak obsahuje praktický manuál pro provedení analýzy, vycházející z principů kapitol předcházejících. Je určena jak samotným vysílatelům a jejich regulačním orgánům, které se rozhodnou analýzu poptat u specializovaného pracoviště, tak i analytickým týmům, které se budou o provedení analýz objektivity a vyváženosti pokoušet.

1.3O projektu

Předkládaná publikace je čtvrtým (a závěrečným) výstupem grantového projektu Vyváženost v rozhlasovém a televizním vysílání, který v rámci programu podpory inovačního potenciálu společenských věd, humanitních věd a umění Éta podpořila Technologická agentura České republiky. Jeho zaměření a potřebnost anotoval návrh projektu takto:

„Dosavadní analytická a regulační praxe rozhlasového a televizního vysílání v ČR je nedostatečná, neboť nemá k dispozici ustálený výklad požadavků objektivity a vyváženosti a především dosud nezohledňovala související klíčový požadavek, tedy aby… zejména nebyla v celku vysílaného programu jednostranně zvýhodňována žádná politická strana.… a to s přihlédnutím k jejich reálnému postavení v politickém a společenském životě.“ (§ 31 odst. 3 zákona č. 231/2001 Sb.)

„I tento dlouhodobě neřešený stav generuje nejistotu na straně vysílatelů a nespokojenost na straně politických aktérů. Na straně veřejnosti důvěra v klasická média klesá, přestože jejich význam pro provoz veřejné sféry a racionální (celo)společenské debaty ve věku sociálních sítí stoupá.“

Hlavním uchazečem (a následně řešitelským pracovištěm) se stala Fakulta sociálních věd Univerzity Karlovy (resp. její výzkumné Centrum pro mediální studia CEMES), aplikačním garantem pak společnost Newton Media

3
. Při řešení projektu byly hlavními užitými metodami rešerše odborné literatury a dalších souvisejících pramenů, polostrukturované rozhovory s klíčovými aktéry české vysílací a regulační scény a obsahové analýzy vysílání posledních pěti volebních let. Společný řešitelský tým v rámci řešení projektu uspořádal workshop pro odbornou veřejnost, vydal working papers a uspořádal konferenci, všechny tyto výstupy (resp. jejich záznamy) jsou dostupné na webových stránkách projektu vyvazenost.fsv.cuni.cz.

Vznikající metodika vycházela z původní metodiky použité při zpracování Analýzy předvolebního vysílání České televize a Českého rozhlasu (Krajské a senátní volby 2016), (CEMES, 2017). Ta byla v průběhu řešení doplňována a uzpůsobována pro použití pokročilých analytických nástrojů Newton Media tak, aby výsledkem bylo komplexní a vyargumentované řešení.

Právě analýza CEMES 2017, resp. intenzivní veřejná debata po jejím uveřejnění, stála u zrodu tohoto projektu, neboť výmluvně ilustrovala jeho potřebnost. S vědomím této potřebnosti jsme se pak setkávali po celou dobu řešení u našich respondentů, kterým bychom chtěli ještě jednou poděkovat za vstřícnost a spolupráci. Zejména pak vedoucímu Analytického oddělení Českého rozhlasu Josefu Baxovi a vedoucí Útvaru výzkumu a analýz České televize Renatě Týmové, u nichž spolupráce na tématu překročila i hranice projektu.

4
Opakovaně naopak litujeme reakce Rady pro rozhlasové a televizní vysílání, která spolupráci na projektu odmítla

5
, přestože je její role jako orgánu státní správy, v němž se setkává politická logika s logikou analytickou, při analytice a regulaci vysílacích médií nezastupitelná. Jistou naději však shledáváme v tom, že odmítnutí bylo omezené právě jen na dobu řešení projektu.

Závěrem proto konstatujme, že stejně jako řešitelský tým Newton Media implementoval vyvinutou metodiku (s pracovním názvem VyVy21) do své analytické praxe a je dle ní připraven realizovat analýzy, je řešitelský tým FSV UK nadále připraven být nápomocný při všech dalších krocích, které povedou k větší objektivitě a vyváženosti českých vysílacích médií.

2.Objektivita a vyváženost

Vlastimil Nečas

„Provozovatel vysílání je povinen zajistit, aby ve zpravodajských a politicko-publicistických pořadech bylo dbáno zásad objektivity a vyváženosti a zejména nebyla v celku vysílaného programu jednostranně zvýhodňována žádná politická strana nebo hnutí, popřípadě jejich názory nebo názory jednotlivých skupin veřejnosti, a to s přihlédnutím k jejich reálnému postavení v politickém a společenském životě.“ (Zákon o provozování rozhlasového a televizního vysílání č. 231/2001 Sb., § 31, odst. 3)

Objektivita je obecně považována za základní stavební kámen moderní žurnalistiky a v důsledku je tedy také klíčovým konceptem pro výzkum a odbornou reflexi žurnalistiky (Raeijmaekers, Maeseele, 2017; Boudana, 2011; Schudson, 2001; Martine, De Maeyer, 2018). Následující pokus o zmapování a kontextualizaci aktuálního stavu odborné reflexe žurnalistické objektivity je uveden stručným historickým exkurzem. Dále jsou představeny dostupné definice a možnosti empirického zkoumání novinářské objektivity a hlavní oblasti odborné kritiky, která koncept novinářské objektivity již od počátku provází.

Většina autorů se shodne na tom, že koncept objektivity vznikl na přelomu 19. a 20. století ve Spojených státech amerických v souvislosti s profesionalizací žurnalistiky a ustavováním profesních organizací a norem (např. Schudson, 2001; Wien, 2005; Post, 2015). Koncept objektivity je v odborné literatuře shodně spojován především s americkou žurnalistikou (Schudson, 2001; Raeijmaekers, Maeseele, 2017), zatímco v evropském kontextu se namísto objektivity častěji prosazují koncepty nestrannosti
6
a vyváženosti
7
(Martine, De Maeyer, 2018; Sambrook, 2012; Hampton, 2008).

Definic žurnalistické objektivity existuje značné množství, přičemž není k dispozici jedno, obecně akceptované a široce sdílené vymezení tohoto pojmu. Pro účely této práce vycházíme z vymezení M. Schudsona (2001) a J. Rosena (1993). Schudson definuje žurnalistickou objektivitu jako normu „požadující od novinářů, aby oddělovali fakta od hodnot a komunikovali pouze fakta. Objektivní zpravodajství má být věcné, spíše než emotivní. Objektivní zpravodajství klade důraz na to, aby v politických diskuzích spravedlivě referovalo o všech hlavních názorových stranách. Podle normy objektivity je úkolem novináře komunikovat ‚zprávy‘, aniž by je komentoval, zkresloval nebo jakýmkoliv jiným způsobem přetvářel. Důležitost objektivity je patrná především při srovnání se stranickou žurnalistikou, kde jsou noviny přiznanými spojenci nebo agenty politických stran a jejich zpravodajství je součástí politického boje. Straničtí novináři, podobně jako novináři objektivní, většinou odsuzují nepřesnosti, lži a dezinformace, ale straničtí novináři bez rozpaků prezentují informace z pohledu konkrétní politické strany či frakce.“ (2001, s. 150).

Rosen nabízí pět způsobů, jak lze chápat objektivitu. „Prvním způsobem, jak popsat objektivitu, je jednoduše říci, že se jedná o smlouvu mezi novináři na jedné straně a jejich zaměstnavateli na straně druhé. (…) Smlouva říká: vydavatelé, dali jste nám právo dělat zpravodajství nezávisle a nechali nás na pokoji. Na oplátku vám nebudeme dělat potíže, když do zpravodajství budete prosazovat svou vlastní politiku. Druhým způsobem, jak uchopit objektivitu, je tvrzení, že je to teorie, jak se dostat k pravdě. Můžeme ji také nazývat epistemologie americké žurnalistiky. (…) Třetí možností je chápat objektivitu jako soubor profesních rutin a postupů – tedy jako komplex pravidel a procesů uplatňovaných novináři při výrobě zpravodajství. (…) Čtvrtým způsobem uchopení objektivity – a to zřejmě nejméně obvyklým – je chápat objektivitu jako rétorickou strategii či techniku, pomocí níž se nás novináři snaží přesvědčit, že pouze zprostředkovávají faktické informace, informace, na kterých nemají žádný vlastní zájem, jen popisují skutečnost takovou, jaká doopravdy je. (…) Poslední, pátý způsob, chápe objektivitu jako vzor či ideál, bez kterého nelze dosáhnout pravdivosti. Ideál novinářské objektivity tak posiluje představy a přesvědčení, že existuje objektivní, nezaujatá, na člověku nezávislá pravda.“ (Rosen, 1993, s. 48–51).

Z vymezení Schudsona (2001), Rosena (1993) i řady dalších autorů (Tuchmann, 1972, 1978; Martine, De Maeyer, 2018; Thorsen, 2008; Boudana, 2011; Robinson, Culver, 2019) je patrné, že koncept žurnalistické objektivity se vztahuje současně k profesní etické normě, uplatňovaným redakčním postupům a rutinám i ke specifickým charakteristikám zpravodajských obsahů. Zkoumání objektivity je tak možné realizovat: „(a) prostřednictvím analýzy vyjádření, kterými se novináři přihlásí k objektivitě – v projevech, na konferencích, v profesních etických kodexech, v učebnicích žurnalistiky, v debatách a diskuzích, v odborných časopisech a výzkumech názorů novinářů; (b) etnografickými výzkumy novinářské práce a zkoumáním pracovních postupů, které dodržují; (c) pomocí obsahové analýzy tisku a zpravodajských pořadů, měřením míry ne-osobnosti a nestrannosti ve zpravodajství; a (d) zkoumáním intenzity odporu a nesouhlasu zastánců objektivity, když je objektivita veřejně zpochybňována či kritizována.“ (Schudson, 2001, s. 149–150).

Cílem našeho projektu je operacionalizace objektivity a vyváženosti do podoby kvantitativně ověřitelných indikátorů pro obsahovou analýzu
8
. Proto je dále rozvíjena především problematika zkoumání objektivity a vyváženosti ve zpravodajských obsazích a stranou pozornosti tak zůstávají oblasti výzkumů mediální produkce (mediální organizace, redakční procesy, pracovní rutiny) a mediálních publik (hodnocení a očekávání uživatelů, mediální chování).

Jak je patrné z úvodního představení i z kritických reflexí dále v textu, žurnalistická objektivita představuje obtížně definovatelný koncept. Převažující způsob řešení trefně shrnuje Charlotte Wien: „Definice problematického konceptu byla vyřešena způsobem pro podobné situace obvyklým. Problematický koncept je definován pomocí svazku srovnatelně problematických konceptů, což v důsledku pouze rozšíří bažinu problematických a nejasných pojmů v oboru žurnalistiky. Počáteční odhodlání překonat pozitivistické přístupy k objektivitě paradoxně končí obhajobou pozitivistického myšlení.“ (Wien, 2005, s. 8).

Příkladů výše uvedeného modu operandi, tedy vymezení objektivity pomocí dalších pojmů, případně jejich kombinací, lze nalézt v literatuře několik. V zásadě je lze rozdělit do tří skupin: 1. objektivita = faktičnost + nestrannost; 2. objektivita = nestrannost + vyváženost; 3. objektivita = nestrannost = vyváženost (vyváženost jako předobraz objektivní žurnalistiky).

2.1Objektivita = faktičnost + nestrannost

Konceptualizace objektivity jako souhrnu kritérií faktičnosti a nestrannosti odkazuje k modelu Johanna Westerståhla, přesněji k jeho článku Objective News Reporting: General Premises z roku 1983. Westerståhlův model je často využíván jako teoretický a metodologický rámec pro empirické výzkumy objektivity
9
a je současně dominantním výkladovým a analytickým nástrojem pro tuzemskou analytickou praxi
10
.

V úvodu svého textu Westerståhl uvádí, že „dodržování objektivity při vytváření zpravodajství lze, dle mého názoru, jednoduše definovat jako oddanost a lpění na určitých hodnotách nebo standardech.“ (1983, s. 403). Normy a standardy dále rozpracovává do modelu (viz schéma 1), v němž objektivitu rozděluje na dvě základní složky – faktičnost a nestrannost.

Faktičnost je dále složena ze dvou kritérií – pravdivosti a relevance. Pravdivost je podle Westerståhla (1983) klíčová charakteristika objektivity. To platí zejména pro zpravodajství o aktuálních událostech. Současně ale existuje řada situací, kdy pravdivost není hlavní prioritou. Westerståhl (1983) uvádí příklad mediálního pokrytí předvolebních kampaní, u něhož má být primárním cílem médií přesné informování o pozicích a argumentech jednotlivých stran k diskutovaným tématům spíše než analyzování toho, zda jsou argumenty jednotlivých aktérů pravdivé: „Otázka pravdivosti je v takových případech omezena na to, zda byly nebo nebyly argumenty soupeřících stran reprodukovány přesně.“ (Westerståhl, 1983, s. 415).

Druhou složku faktičnosti – relevanci – lze uplatňovat dvěma rozdílnými způsoby. Jednak lze posuzovat důležitost dílčích témat a aktérů přítomných ve zpravodajství o jedné události
11
. Ve druhém případě je posuzováno, nakolik podoba zpravodajství (přítomná témata/aktéři) reflektuje důležitá společenská témata a zda jsou zahrnuty podstatné informace, názorové proudy a aktéři.

Nestrannost jako druhá ze složek objektivity je ve Westerståhlově (1983) modelu složena z kritéria vyváženosti/absence stranění (balance/non-partisanship) a kritéria neutrální prezentace. Požadavek na vyváženost zpravodajství Westerståhl interpretuje jako: „(…) rovnováhu mezi stranami. Vyváženost je měřena velikostí prostoru věnovaného jednotlivým stranám, jako je přítomnost nebo nepřítomnost stranických názorů, stanovisek, případně kladných a záporných hodnocení stran.“ (1983, s. 418). Řešení v situacích, kdy je třeba vyvažovat více politických stran či názorových skupin, pak může být komplikované, protože „může být obtížné určit, kterých stran se spor týká a kdo by tedy měl mít možnost prezentovat svůj názor.“ (Westerståhl, 1983, s. 418). Vzápětí však dodává, že tento problém je jen teoretický, pro vlastní zkoumání to nepovažuje za podstatné – důvody bohužel nijak nevysvětluje (srov. Westerståhl, 1983, s. 418–420).

Podobně stručný je Westerståhl i při popisu způsobu měření hodnotících prvků
12
ve zpravodajských obsazích. Jak operacionalizovat pozitivní či negativní hodnocení aktérů ve zpravodajství, blíže neuvádí. Za obtížnou označuje klasifikaci událostí (obsažených ve zpravodajství) podle toho, zda zvýhodňují, či znevýhodňují určitou stranu. I v tomto případě však konstatuje, že: „(…) shoda v tomto hodnocení je výrazně vyšší, než tvrdí kritici.“ (Westerståhl, 1983, s. 420). Striktní požadavek na absenci stranění
13
ve smyslu přesné vyváženosti podle Westerståhla lze použít jen v některých situacích: „V mnoha případech je přirozenější namísto přísné nestrannosti použít volnější výklad vyváženosti, tedy že by měl zaznít názor všech důležitých stran, pokud je to možné. Menší nebo větší odchylky od absolutní rovnováhy mohou být tolerovány, pokud je to odůvodněno například aktuální nedostupností zdrojů nebo jinými významnými okolnostmi.“ (1983, s. 420). Poměrně vágně vymezené okolnosti, kdy uplatňovat striktní a kdy volnější kritéria, nejsou více upřesněny.

Neutrální prezentace vylučuje takové způsoby zpracování a stavby výsledné zprávy, ze kterých je patrné autorovo hodnocení událostí, osobní názory a preference nebo favorizace či defavorizace aktérů. Požadavek tak lze aplikovat pouze na zpravodajství, nikoliv na publicistické žánry. Westerståhl nereflektuje problematičnost pozitivistického předpokladu, že lze oddělit poznávající subjekt od poznávaného objektu. Spíše naopak, k možnosti měření neutrality zpravodajství pomocí obsahové analýzy stručně konstatuje: „Tento požadavek je obvykle snadno splnitelný a snadno ověřitelný.“ (1983, s. 420).

Kombinací a vzájemným „vážením“ popsaných kritérií pravdivosti, relevance, vyváženosti a neutrální prezentace Westerståhl (1983, s. 411) měří úroveň objektivity zpravodajství, například vyváženost hodnotí na škále od +20 do –70 bodů. Westerståhlův (1983) model, jednotlivé komponenty a způsob operacionalizace pro obsahovou analýzu zpravodajství je v různých podobách, s větším či menším důrazem na jednotlivé složky, přítomen ve velké většině výzkumů zaměřených na objektivitu zpravodajství. Vedle řady zastánců je Westerståhlův model současně častým terčem kritických reflexí jako typický příklad „naivního empiricismu“ (Martine, De Maeyer, 2018) či „dědictví pozitivismu“ (Wien, 2005).

Schéma 1 Model objektivity J. Westerståhla

Převzato z Westerståhla (1983, s. 405).

2.2Objektivita = nestrannost + vyváženost

Termín objektivita je zavedený zejména v americkém mediálním prostředí, zatímco v evropském kontextu je častěji artikulován prostřednictvím pojmů „nestrannosti“ a „vyváženosti“ (Sambrook, 2012; Raeijmaekers, Maeseele, 2017; Hampton, 2008). V odborné literatuře, podobně jako ve veřejných či mediálních diskuzích, jsou však tyto pojmy používány nejednotně. Nestrannost bývá zaměňována za objektivitu, ačkoliv termíny mají odlišný význam, historii a jsou používány v odlišných kontextech.

Přehlednost dále komplikuje řada výzkumů, které koncept nestrannosti zaměňují (často beze zbytku) za vyváženost. Konkrétně v případech, kdy je nestrannost interpretována jako absence stranění (non-partisanship) – a dále operacionalizovaná jako rovnocenné (vyvážené) zastoupení soupeřících stran a názorových skupin. Tento ‚posun‘ od nestrannosti k vyváženosti popisuje Boudanaová (2016, s. 602–603): „Od novinářů se očekává, že se zaměří na fakta a zdrží se vlastního hodnocení pro nebo proti některé ze stran (…) Tento vědecký odstup (Lippmann, 1931) by měl být dosažen prostřednictvím zahrnutí obou (všech) stran příběhu. (…) Zde nestrannost neznamená očištění textu od jakéhokoli úsudku, ale znamená spíše rovnocenné posouzení obou stran, a to buďto vyvažováním negativních skutků jedné strany negativními skutky druhé strany, nebo zajištěním rovnocenné pozornosti zástupcům protichůdných stran. Nestrannost je pak synonymním označením pro vyváženost mezi oběma stranami. Ale skutečnost není nutně vyvážená, proto tyto způsoby vyvažování mohou být zavádějící a nespravedlivé.“

Boudanaová (2016) dále upozorňuje, že tradiční, etablované zkoumání nestrannosti – ve smyslu absence stranění
14
, tedy vyváženosti opozičních stran – není schopné identifikovat několik typů předpojatosti, které ve zpravodajství mohou být přítomny. Autorka uvádí celkem pět situací
15
, v nichž tradiční způsob zkoumání selhává:

1.Pozitivní stranění (positive partisanship). Novinář je pro A a opomíjí B (nebo je proti B pouze z toho důvodu, že tím favorizuje A).

2.Negativní stranění (negative partisanship). Novinář je proti A a opomíjí B (nebo je pro B pouze z toho důvodu, že tím defavorizuje A).

3.Pozitivní vyváženost (positive balance). Případy, kdy novináři nechávají nekriticky zaznít obě strany, ačkoliv argumenty jedné ze stran jsou zřetelně věrohodnější. Autorka dodává, že tento mechanismus „(…) je založen na falešném předpokladu, že pravda se nachází někde uprostřed.“ (Boudana, 2016, s. 605).

4.Negativní vyváženost (negative balance). Situace, v níž novinář svá vlastní negativní hodnocení A vyvažuje dodáním negativního hodnocení B (nebo jeho podporovatelů).

5.Zaujatá vyváženost (partial balance). Novinář uvádí kladné i záporné charakteristiky A, ale opomíjí B (nebo nechává A vysvětlovat jednání a argumenty B). Nejedná se tedy o vyváženost různých aktérů, ale vyváženost pozitivních a negativních charakteristik pouze jednoho aktéra. Tyto postupy jsou častým terčem kritiky, protože z analýz zpravodajství mimo jiné vyplývá prominentní pozice „oficiálních aktérů“, především představitelů státní moci, kteří se tak stávají hlavními vykladači událostí – tzv. primárními definujícími (Bennett, 1996; Hall et al., 1978) a nastolují agendu a rámce (Entman, 1993; McCombs, 2009; Křeček, 2013)
16
.

Uvedené typy a modelové situace podle S. Boudanaové dokládají, že hlavním kritériem při posuzování zpravodajství musí být přesnost: „(…) absence stranění a vyváženost nevylučují předpojatost. Pravda neleží uprostřed, protože realita není ani neutrální, ani vyvážená, takže tato kritéria mohou jen výjimečně vést k přesnému popisu.“ (Boudana, 2016, s. 614).

Raeijmaekers a Maeseele (2017) označují vyváženost a nestrannost za dvě ústřední komponenty ideálu objektivity. Vyváženost vymezují jako: „rovné – či spravedlivé, ke všem otevřené, harmonické – referování o různých společenských skupinách a tématech: ‚Vyváženost vyžaduje, aby zprávy obsahovaly názory legitimních mluvčích protichůdných stran a aby oběma stranám byla věnována přibližně stejná pozornost‘ (Entman, 1989, s. 30).“ (Raeijmaekers, Maeseele, 2017, s. 653). Zmínění autoři, podobně jako Boudanaová (2016), konstatují, že implicitně obsažený předpoklad vyváženého zpravodajství jakožto zrcadla názorové vyváženosti ve společnosti je v základu pomýlený a chybný.

2.3Objektivita = nestrannost = vyváženost

V předchozí části popsané souvislosti mezi koncepty nestrannosti a vyváženosti se podrobně věnuje také Karin Wahl-Jorgensenová et al. (2017). Její výzkum podpořený BBC Trust se zabývá nestranností ve zpravodajství BBC, konkrétně tím, jak je požadavek nestrannosti uplatňován v novinářské praxi a jak tyto postupy formují výslednou podobu zpravodajských obsahů. V úvodní části autoři, ve shodě s mnoha dalšími, dokládají vývoj a současný stav zkoumání novinářské objektivity a přesun pozornosti ke konceptu nestrannosti, resp. vyváženosti. Tento jev označují jako paradigma nestrannost-je-vyváženost: „… nestrannost bývá vykládána a uplatňována s odkazem na vytváření ‚rovnováhy‘ tím, že je poskytnut stejný čas opozičním politickým názorům. (…) To v praxi znamená, že pokud novinář použije jako zdroj politika z vládnoucí politické strany, pak je nezbytné citovat také zástupce opoziční strany, protože tímto novinář docílí nepředpojatého zpracování tématu. Podobně, pokud se novináři zabývají kontroverzním tématem, je obvyklé citovat alespoň dva protichůdné názory.“ (Wahl-Jorgensen et al., 2017, s. 785). Takový postup je ovšem problematický, a to nejméně ze dvou důvodů:

1.Strany či názorové skupiny nemají vždy stejnou váhu a navíc na události je možné nahlížet z více než dvou stran. Takový postup v důsledku vytváří zpravodajství plné konfliktů a kontroverzí, a to i v situacích, „které jsou ve skutečnosti konsenzuální, jako například debaty vědců o změnách klimatu nebo diskuze o bezpečnosti očkování.“ (Wahl-Jorgensen et al., 2017, s. 785).

2.Tím, že novináři spoléhají převážně na hlasy elitních aktérů (Manning, 2001), získávají tito nepřiměřený vliv na podobu mediální agendy a nastolují tak interpretační rámce událostí pro mediální i veřejnou agendu, zatímco běžní občané jsou ve zpravodajství přítomni primárně v rolích pasivních příjemců agend určovaných elitami. Takové zpravodajství reprodukuje a posiluje mocenské struktury ve společnosti (Wahl-Jorgensen et al., 2017).

Na problematické aspekty takto omezeného výkladu nestrannosti upozornila vedle akademiků také BBC Trust. V obsáhlé zprávě o nestrannosti v BBC mimo jiné uvádí: „V minulosti byla vyváženost názorů definována jednoduše jako rovnováha opačných názorů, což vedlo k měření vyváženosti ve smyslu vychýlení na jednu či druhou stranu, podobně jako pohyb kyvadla. Pro současnost je ovšem takové vymezení nedostatečné. Názorové spektrum není jednorozměrné, s krajními body ‚vlevo‘ a ‚vpravo‘, protože se pohybuje v rozsahu 360 stupňů. Spíše než kyvadlo připomíná výplet kola. Jeden názor tak nutně nemusí být přesným opakem jiného názoru, stejně jako nemusí dosahovat krajních hodnot myslitelné škály.“ (Bridcut, 2007, s. 36). Tyto změny perspektivy, či přímo paradigmatu, BBC Trust plánovala prosadit do editoriální politiky BBC a dosáhnout tak vyšší pestrosti aktérů a rozmanitosti názorů přítomných ve zpravodajství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyváženost ve vysílání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.