Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Josef Slowík, Ph.D.

INKLUZIVNÍ SPECIÁLNÍ PEDAGOGIKA

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8501. publikaci

Recenzovali:
Mgr. Bohdana Břízová, Ph.D.
doc. PhDr. et PhDr. Martin Kaleja, Ph.D.

Ilustrace Tereza Slowíková
Redakce a korektury Magdalena Jimelová
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 240
Vydání 1., 2022

Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Photo © depositphotos/AllaSerebrina

ISBN 978-80-271-4865-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4864-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3010-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Slowík, Josef, 1973-

Inkluzivní speciální pedagogika / Josef Slowík. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj. -- (Pedagogika)

České a anglické resumé

Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-271-4865-3 (online ; ePub)

* 376 * 37.043.2 * 376.04 * (048.8)

– speciální pedagogika

– integrovaná výchova a vzdělávání

– speciální vzdělávací potřeby

– monografie

376 - Výchova a vzdělávání zvláštních skupin osob [22]

Úvodem

Spojení slov „inkluzivní speciální pedagogika“ může někomu na první pohled připadat téměř jako oxymóron – tedy protimluv. Speciální pedagogika je totiž už kvůli samotnému názvu často nahlížena jako segregativní a nikoliv inkluzivní obor. Předpoklad, že je-li něco speciální (a tedy něčím odlišné), nelze s tím pracovat v procesu přirozeného začleňování, je však velmi povrchní a prvoplánový – a vlastně odporuje inkluzivnímu myšlení, v němž je právě i to odlišné (a speciální) za přirozené považováno. Tato publikace se v následujících kapitolách pokouší čtenářům nabídnout jiný pohled na vztah toho, co je dnes nejenom v pedagogice označováno jako „speciální“ anebo „inkluzivní“, nezřídka ve smyslu vzájemného protikladu. Začneme přitom u inkluze jako způsobu sociální existence v lidském společenství – jakkoliv si široká veřejnost inkluzi spojuje především (anebo výhradně) se vzděláváním, a nejspíše jenom se zařazováním žáků se speciálními vzdělávacími potřebami do běžných škol. Speciální pedagogika jako obor však oblast školního vzdělávání dalece přesahuje, stejně jako tuto oblast dalece přesahuje i samotný fenomén inkluze. Koncept inkluzivní speciální pedagogiky, který už naznačili ve svých publikacích někteří zahraniční autoři (Ekins, 2017; Florian, 2019; Haug, 2017; Hornby, 2015; Mitchell, 2014), je proto vizí pro všechna profesní pole speciálně pedagogického působení. Inkluzi ve vzdělávání je i v této knize ovšem věnována samostatná podrobná kapitola, protože právě tam je pole nejtěsnějšího a aktuálně nejživějšího propojení inkluzivní pedagogiky s pedagogikou speciální. A respektujeme i tradiční strukturaci české speciální pedagogiky do disciplín orientovaných na jednotlivé skupiny osob s konkrétními druhy speciálních potřeb, proto jsou ve druhé části knihy v šesti takto zaměřených kapitolách představena nejenom základní teoretická východiska jednotlivých speciálně pedagogických oblastí, ale i možnosti aplikace inkluzivního přístupu ke konkrétním skupinám lidí, kterým se speciální pedagogika věnuje.

Kniha není vyčerpávajícím přehledem speciálně pedagogického oboru ani vědeckou obhajobou inkluzivních myšlenek. Je koncipována jako námět k novému promýšlení a přehodnocování speciálně pedagogické teorie i praxe na základě velmi inspirativních inkluzivních hodnot a myšlenek v kontextu reality současné společnosti. Reflektuje proto rozmanitou škálu různých koncepcí a myšlenkových schémat, která se ve speciální a inkluzivní pedagogice objevují, a pracuje také s variabilní terminologií (tam, kde není jednoznačně ustálená). Některé pasáže proto mohou připadat některým čtenářům i provokativní – což ale nemusí být překážkou, aby se i pro ně stala kniha zároveň inspirativní. Může tak dobře posloužit jako přehledová učebnice, stejně jako iniciační publikace pro tvůrčí akademickou práci anebo impulz pro různé výzkumné aktivity. A možná v ní čtenáři najdou i další podněty, které budou nakonec prospěšné nejenom jim samotným, ale skrze ně především lidem patřícím do cílové skupiny celé inkluzivní speciální pedagogiky.

1.

Inkluze jako model sociální existence

Během posledních více než dvou desetiletí se inkluze postupně stala jedním z nejvíce diskutovaných a zároveň i nejkontroverznějších témat především v oblasti školního vzdělávání. Vyjadřují se k ní více i méně fundovaní akademičtí experti stejně jako ředitelé škol, učitelé, psychologové, sociologové – i speciální pedagogové. A v nezanedbatelné míře někdy dokonce i politici na všech úrovních veřejné a státní správy. Vděčným a populárním tématem se v určitých vlnách stává rovněž pro média všech typů – jak ta solidní nebo přímo veřejnoprávní, tak i ta nejvíce bulvární. Shoda na jednotném porozumění podstatě a koncepci inkluze přitom nepanuje ani v odborných kruzích a terminologická nejasnost a obtížné definiční uchopení tohoto fenoménu jsou patrné i na mezinárodní úrovni (Farrell, Ainscow, 2002). Na nejednotné chápání inkluze a inkluzivního vzdělávání upozorňuje naprostá většina autorů, kteří se k tématu erudovaně vyjadřují. Každý si totiž může vybrat ze široké škály rozmanitých pojetí a inkluze tak může znamenat různé věci pro různé lidi (Armstrong, Armstrong a Spandagou, 2010; Imray, Colley, 2017). Některé definice odrážejí užší a jiné naopak širší vymezení inkluze, někdy se inkluzivní edukace spojuje s konkrétními znevýhodněnými nebo ohroženými jedinci či skupinami, jindy se zdůrazňuje nutnost přizpůsobení běžného prostředí (např. školy) pro všechny bez výjimky (Westwood, 2013). Často se pro obhajobu inkluze používají argumenty lidskoprávní, sociální, etické, psychologické, ale i politické.

O inkluzi je proto vhodné hovořit a psát tak, aby bylo vždy zřejmé, v jakém kontextu a s jakým obsahem tento pojem používáme. Málokdy se zdůrazňuje, že inkluze se v podstatě nikdy nemůže týkat pouze vzdělávání (Ainscow, Booth a Dyson, 2006), a je velmi matoucí definovat ji prostřednictvím kategorií vázaných pouze na edukaci žáků se speciálními vzdělávacími potřebami v běžných školách (Anastasiou, Kauffman, 2012). V takovém případě se totiž jedná o inkluzivní vzdělávání, zatímco použití blíže nespecifikovaného termínu inkluze by se mělo vztahovat k širšímu významu vytváření inkluzivní společnosti (resp. komunity), tedy k sociální inkluzi. Inkluze zúžená na pouhé zařazování dětí a žáků se speciálními vzdělávacími potřebami do běžných škol často ani neočekává naplňování skutečně inkluzivních hodnot a podmínek v těchto školách. Ten, kdo to však s inkluzivním vzděláváním myslí opravdu vážně, musí začít nevyhnutelně trvat na podstatných změnách nejenom na úrovni školy, ale i lokální komunity a celé společnosti (Slee, 2011). Pokud totiž chceme, aby se ve školách pěstoval respekt k diverzitě a odlišnosti všech dětí a žáků bez ohledu na jejich speciální potřeby, pohlaví, etnickou příslušnost nebo kulturní a sociální zázemí, musí totéž platit pro celé okolní společenství. Je proto s podivem, že někteří pedagogičtí teoretici varují před širokým vymezením inkluze s obavou, že by tím mohlo docházet k jakési neutralizaci nebo oslabování orientace primárně na podporu vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami v běžných školách (Armstrong, Armstrong a Spandagou, 2010; Haug, 2017).

Inkluze ve skutečnosti představuje model sociálního soužití (koexistence) vycházející z velmi zřetelných filozofických základů, který vyžaduje zásadní přehodnocení aktuálně dominantních postojů a přístupu většinové společnosti k odlišnostem mezi lidmi – a to v každé oblasti života (obr. 1). Jádrem tohoto konceptu je přesvědčení, že každý, kdo patří do určité skupiny, komunity nebo společnosti, tam musí být vítán, přijímán a ceněn stejně jako všichni ostatní; v opačném případě tam totiž nepatří. Ze vzájemných (třeba i výrazných) rozdílů a odlišností se máme a můžeme učit a být obohacováni (Renzaglia, Karvonen, Drasgow et al., 2003). Postoje okolí k originalitě lidského jedince a třeba i jeho výrazným odlišnostem mají zásadní dopad na úroveň a kvalitu socializace prakticky každého člověka a zejména těch, kteří jsou ohroženi nepřijetím nebo přímo sociálním vyloučením. Některé výzkumy ve školách ukázaly, že i elementární projevy pozitivního vnímání a vstřícného přijetí žáků se speciálními vzdělávacími potřebami ze strany jejich učitelů v běžných třídách běžných škol mohou mít výrazný vliv na úspěšnost sociálního začlenění těchto žáků do vrstevnické skupiny a vzdělávací komunity (Robertson, Chamberlain, Kasari, 2003).

Obr. 1 Koncept sociální inkluze

Také v globálním kontextu je inkluzivní trend dosud nejvíce spojovaný se školní edukací a odkazuje na nutnost respektovat lidská práva (a zejména práva dětí) v rovném přístupu ke vzdělávání. Velmi se však liší interpretace toho, co by naplňování těchto práv mělo prakticky znamenat. Jde o to, aby se všichni vzdělávali naprosto stejnou formou a zcela totožným způsobem ve stejném školním prostředí, anebo aby každý dostal příležitost se nějakým (pro něj vhodným) způsobem vzdělávat, což stále není pro mnoho dětí na světě vůbec samozřejmé? Která z těchto variant představuje rovné příležitosti ve vzdělávání? Je poskytování specifické podpory některým žákům cestou k naplňování jejich práva na rovný přístup ve vzdělávání, nebo je naopak bariérou v rovnosti a zdůrazněním jejich odlišnosti a jejich omezených schopností? To jsou jen některé ze složitých otázek, které se sice objevují ve vztahu k inkluzivnímu vzdělávání, rozhodně se však netýkají pouze školy, ale mnohem širšího sociálního prostředí (Armstrong et al., 2010; Florian, 2008).

Koncept sociální inkluze otevírá i řadu dalších témat vybízejících k novému promýšlení důležitosti a významů sociální spravedlnosti nebo rovnoprávnosti ve společnosti. Koneckonců i samotné vzdělávání je společenským fenoménem, jehož smysl a cíle je třeba si nově ujasňovat. Mají školy pouze produkovat gramotné jedince, kteří budou ekonomicky dobře zhodnotitelní a uplatnitelní na trhu práce a lidských zdrojů (jak je ve své podstatě vyjádřeno v cílech vzdělávání ve vzdělávacích politikách mnoha vyspělých zemí), anebo má být zásadním výstupem a hodnotou vzdělávání především rozvoj lidského a sociálního potenciálu každého člověka? Řešení praktických otázek inkluze ve vzdělávání nám tak vlastně poskytuje příležitost k zásadní kritické reflexi sociálního fungování a strukturace celé společnosti i jejích institucí (Miles, Singal, 2010).

Provázanost konceptu inkluzivního vzdělávání s inkluzí jako modelem sociální koexistence je vcelku zřejmá i v následující typologii šesti náhledů na možný význam fenoménu inkluze (Ainscow, Booth, Dyson, 2006):

1.inkluze jako zprostředkování přístupu ke vzdělávání pro všechny,

2.inkluze jako forma vzdělávání dětí, žáků a studentů se speciálními vzdělávacími potřebami,

3.inkluze jako vytváření nového typu školy otevřené pro všechny,

4.inkluze jako reakce na existující praxi sociálního vyloučení některých osob nebo skupin,

5.inkluze jako podpora všech osob a skupin potenciálně ohrožených sociálním vyloučením,

6.inkluze jako princip a dominantní přístup k sociálnímu soužití ve společnosti (ve škole, v komunitě apod.).

Všechny varianty se v podstatě shodují na nutnosti omezovat nebo přímo zamezovat vyloučení (exkluzi) v kontextu vzdělávacím i společenském, a že je naopak třeba stimulovat ostražitost před riziky ohrožení lidské rovnoprávnosti a sociální spravedlnosti. To je však značně citlivé téma, protože zájmy a práva některých jednotlivců a skupin (např. rodičů, dětí, učitelů a dalších aktérů vzdělávání) se mohou snadno ocitat ve vzájemném konfliktu a z toho pak pramení sociální nespokojenost nebo napětí, které mohou inkluzivní soužití narušovat (Rogers, 2007). Proto je vhodné vnímat inkluzi nikoliv jako cílový stav, ale jako cestu k realizaci velmi kvalitního způsobu společenské koexistence. Toho nelze dosáhnout pouze zákonem formulovaným ustanovením, ale postupným a mnohovrstevnatým evolučním procesem, při kterém musí docházet k zásadním změnám v elementárních hodnotách a postojích jednotlivců i společnosti, a zároveň se musí respektujícím a vyváženým způsobem vzájemně přizpůsobovat potřeby celé společnosti i jednotlivých členů a (minoritních) skupin (Francisco, Hartman a Wang, 2020).

1.1Přístup společnosti k lidem s odlišností v historickém kontextu

Je prokazatelné, že jedinci s postižením a znevýhodněním se vyskytovali v lidském společenství v průběhu dějin prakticky ve všech historických epochách. Existují doklady jak o existenci vrozených postižení, tak o následcích vážných úrazů a onemocnění, se kterými se vždy musel vyrovnat nejenom dotyčný člověk, ale i jeho okolí. Každá společnost nebo komunita musela nacházet k takovým členům vlastní postoj a přístup, jak naznačují důkazy o různých podobách vztahu majority k osobám s postižením nebo s jinou výraznou odlišností. Přirozeně se už v dávné historii objevovala tendence pomáhat a pečovat, stejně jako pokusy napravovat vady a léčit nemoci. Není proto divu, že sociální i speciálně pedagogická tematika je v dějinném kontextu úzce provázána s vývojem medicíny. Tam, kde léčba ani náprava možná nebyla, nastupovaly alespoň pokusy zabránit zhoršování stavu, zlepšit životní situaci a sociální pozici nemocného nebo postiženého člověka a zajistit co možná nejvyšší kvalitu jeho života, který byl často v důsledku nemoci nebo postižení i tak výrazně zkrácen (Titzl, 2000).

V odborné literatuře se můžeme setkávat s periodizací přístupů společnosti k lidem s postižením a znevýhodněním v jednotlivých historických obdobích. Navozuje dojem jakési pozitivní evoluce od primitivního a horšího k vyspělejšímu a lepšímu (Lechta, 2016). Fakticky se ovšem v jednotlivých etapách lidských dějin objevovaly ve společnosti spíše určité převládající tendence a dominantní postoje, ačkoliv skutečná škála modelů chování lidské populace k jejím různě odlišným příslušníkům byla v každé době i komunitě velmi pestrá a zpravidla ambivalentní, tedy nikdy jednostranná nebo jednoznačně pozitivní či negativní (Titzl, 2000). Prakticky všechny historicky doložené přístupy můžeme dodnes identifikovat i v naší současné společnosti – nikoliv jako převažující, ale rozhodně jako rozpoznatelné v každodenní životní praxi.

Přístup s prvky represivního postoje

Typicky bývá represe vůči slabším, nemocným a postiženým lidem spojována s nejstaršími obdobími lidské civilizace (třeba na základě historických zpráv o zabíjení neduživých chlapců ve starověké Spartě). Zneužívání, zotročování anebo přímo fyzická likvidace osob se závažným zdravotním postižením patřily v té době v některých národech nebo lidských komunitách prokazatelně mezi rozšířené jevy a vzhledem k soudobé úrovni i dostupnosti lékařské, výchovné a sociální péče to možná ani příliš nepřekvapuje. Tehdejší realitu však nelze zjednodušit a zobecnit do představy jakési vývojově nižší sociální vyspělosti lidstva, neboť v dochovaných záznamech z dějin Mezopotámie, Babylonu, Řecka, Říma nebo Izraele nacházíme velmi striktní opatření zaručující i pro těžce zdravotně postižené či sociálně znevýhodněné členy zákonnou ochranu a péči, a to nejenom ze strany jejich blízkých rodinných příslušníků, ale v případě potřeby i ze strany širšího společenství, obce nebo státu. Archeologické nálezy dokládají, že i ve starověkých civilizacích přežívali někteří lidé s velmi závažným vrozeným nebo získaným postižením, kteří potřebovali vysokou míru péče a pomoci, a dokonce jsou z té doby zachyceny důkazy o složitých lékařských zákrocích dokládajících nikoliv zcela primitivní medicínu (Titzl, 2000).

Dnes jsou prvky moderní formy represivního uvažování patrné v názorech a postojích těch, kdo otevřeně odmítají sociální integraci a inkluzi lidí odlišných od majority, někdy i včetně osob se závažným zdravotním postižením. Takové odmítavé stanovisko celé společnosti lze rozpoznat třeba i v eticky tak citlivých otázkách, jako je problematika předčasného ukončování těhotenství z důvodu diagnóz závažných vývojových vad u dětí v prenatálním období, anebo v rozmanitých projevech otevřené či skryté diskriminace vůči osobám s postižením nebo znevýhodněním například na trhu práce i v dalších oblastech života, se kterou se tito lidé u nás stále nezřídka setkávají.

Přístup s prvky charitativního postoje

Pohled na potřebného nebo znevýhodněného člověka jako na objekt milosrdenství byl charakteristický zejména pro křesťanský středověk, který spojoval ochranitelství a pomoc vůči nemocným a postiženým lidem s učením křesťanské církve, v té době těsně propojené se státem. Vznikaly dokonce řeholní řády orientované na péči o takto potřebné osoby, byly zakládány klášterní špitály a hospice. Přestože úroveň péče a pomoci byla v těchto institucích různá, stejně jako přístup jednotlivých pečujících osob k nemocným a postiženým lidem, společenské paradigma vztahu k ohroženým a potřebným členům bylo v tomto období rozhodně obohaceno o jednu velmi pozitivní variantu.

Do současnosti přetrvaly prvky charitativního postoje například ve formě benefičních aktivit zaměřených na podporu zkvalitňování života lidí se závažným onemocněním nebo zdravotním postižením – méně často i s jiným znevýhodněním, pokud jej společnost shledává za důvod pro podporu a pomoc, která má nejčastěji podobu finančního daru na přesně deklarovaný účel. Je tu ovšem riziko, že zdůraznění potřebnosti cílové skupiny vytvoří dojem silné závislosti podpořených osob na pomoci ze strany dárců a většinové společnosti. Takoví lidé se pak ocitají v pozici těch, kdo jsou sociálně podřízeni a odkázáni na přebytky ze života ostatních, což rozhodně nenapomáhá jejich inkluzivnímu začleňování ve smyslu přiznání rovnoprávného a partnerského sociálního postavení. Tento stereotyp může v jistém smyslu dokonce degradovat jejich lidskou důstojnost a oslabovat respekt k jejich nezávislosti a rovnocennosti. Navíc se tím posiluje další ze sociálních bariér, která pomyslně odděluje ty, kdo mohou dávat, od těch, kteří jsou odsouzeni pouze přijímat, aniž byl dostatečně oceněn také obohacující potenciál lidí se speciálními potřebami pro intaktní populaci. V žádném případě tím ovšem není smazáván pozitivní přínos charitativní benefice pro všechny – jak pro dárce, tak pro příjemce, a navzdory některým uvedeným rizikům v takových počinech můžeme jednoznačně spatřovat i sociálně inkluzivní výchovný prvek.

Přístup s prvky humanistického postoje

Novověký humanismus přinesl důrazy na dříve opomíjenou fyzickou stránku života člověka a oproti středověké myšlence duchovního povznesení nad všechny radosti i trápení spojené pouze s pomíjející tělesnou schránkou podnítil až technicky zaujaté zkoumání tělesných struktur a funkcí. Vědecké poznání a rozvoj medicíny byly impulzem k programové a specializované péči o lidi s různými typy speciálních potřeb. Osobnost člověka začala být nahlížena v komplexu její fyzické, psychické, duchovní i sociální složky. Rozmáhá se zakládání speciálních ústavů, škol a dalších institucí určených pro děti i dospělé s postižením a znevýhodněním.

Ani po víceméně dokončené transformaci sociálních služeb, po intenzivních pokusech o deinstitucionalizaci této péče a po změnách ve školském systému s ohledem na vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami v posledních několika desetiletích u nás dosud nevymizela tato zařízení z aktuální mapy společenských institucí. Nevyhnutelně zůstávají v systému sociálních služeb zařízení pro klienty s těžkými formami zdravotního handicapu (např. domovy pro osoby se zdravotním postižením) stejně jako školy určené pro žáky se závažnými stupni speciálních vzdělávacích potřeb (např. základní školy speciální). V některých případech nejsou vhodnější alternativy zatím k dispozici a patrně bude vždy existovat určitá skupina lidí, kteří zkrátka budou intenzivní péči a podporu nezbytně potřebovat a pro které nelze ani při dobré vůli a s využitím veškerých dostupných nástrojů zajistit podmínky dostatečně vyhovující a odpovídající jejich sociálním, vzdělávacím nebo i primárním lidským potřebám v prostředí běžné sociální komunity nebo běžné školy. Zůstává to ovšem stále jedním z živých témat v diskuzi o možnostech a hranicích inkluze.

Přístup s prvky rehabilitačního postoje

Rehabilitace v širším významu „uschopňování“ (nebo „znovu uschopňování“) předznamenávala už od začátku 20. století potřebu nevnímat lidi s postižením a znevýhodněním jako objekty rozhodování ze strany jejich okolí nebo majoritní společnosti, ale více jako rovnocenné lidské bytosti a subjekty vlastního sebeurčení s potřebou podpory v procesu jejich seberealizace a v prožívání rovnoprávného a plnohodnotného života. Míra samostatnosti a nezávislosti každého takového jednotlivce je samozřejmě závislá na úrovni jeho schopností a limitů, takže i úspěšnost zdravotní a sociální rehabilitace je nakonec ryze individuální.

Rehabilitační postoje dnes můžeme zaznamenat v různých formách důrazů na to, že lidé se speciálními potřebami jsou alespoň do určité míry schopni přizpůsobovat se normám většinové společnosti, nebo že dokonce mohou v nějakém směru vynikat. Výrazně tomu napomáhají i média, pro která jsou atraktivní právě příběhy těch, kteří díky svému úsilí a navzdory handicapu uspěli například v paralympijském sportu, v uměleckých oborech nebo v jiných oblastech lidské činnosti. Ačkoliv prezentace takto mimořádných lidských příběhů může v jistém smyslu skutečně napomáhat společenské rehabilitaci lidí s postižením a znevýhodněním, přispívá zároveň ke zkreslené představě majoritní populace o životě osob se speciálními potřebami. Většina z nich totiž prožívá nikoliv tragicky poznamenaný ani mimořádně úspěšný, ale docela obyčejný lidský život protkaný běžnými radostmi i řadou obvyklých a také velmi specifických starostí a obtíží. O tom má však jejich okolí často jen malé tušení. V zásadě platí, že koncept sociální inkluze přirozeně předpokládá určitou „rehabilitaci“ reálných zkušeností sociální majority se společenskými minoritami i s jednotlivci v nějakém ohledu výrazně odlišnými od normativních společenských parametrů.

Přístup s prvky integračního postoje

Hnutí prosazující lidská práva se ve druhé polovině 20. století zaměřilo mimo jiné i na situaci lidí se speciálními potřebami jako na jednu z mimořádně ohrožených menšin zejména v populaci socioekonomicky vyspělých zemí. Doznívala zde nepochybně i reflexe nedávné zkušenosti s pokusem o cílenou úplnou likvidaci lidí se zdravotním postižením a některých etnik v období druhé světové války, ale pro podporu sociální integrace byly po válce impulzem i jiné důvody. Postupně byla přijata řada mezinárodních deklarací (nejčastěji z iniciativy OSN), které iniciovaly ve většině signatářských zemí provedení legislativních změn prakticky ve všech oblastech života společnosti a posílily také rozvoj občanských a sociálních aktivit směřujících k začleňování lidí se speciálními potřebami do běžného sociálního prostředí.

Integraci dnes řada lidí stále chápe jako synonymum (nebo přinejmenším nižší stupeň) inkluze. Častěji ale již dochází ke shodě na tom, že jde o dva rozdílné koncepty, a zatímco integrace představuje spíše tendenci začleňovat ty, kdo byli nejprve cíleně (byť třeba s dobrým záměrem) sociálně vyčleněni, inkluze už primárně jakékoliv vyčleňování odmítá a pokouší se mu zabraňovat. Integrace nevyžaduje výraznou změnu postojů ani hodnotové orientace většinové populace, ale spíše formální přizpůsobování životních podmínek a sociálního prostředí společnosti do té míry, aby co nejvíce lidí se speciálními potřebami při vynaložení dostatečného úsilí mohlo získat přístup k běžným společenským aktivitám s minimální úrovní bariérovosti. Poskytovaná podpora a pomoc je zaměřena především na kompenzaci a redukování důsledků specifických omezení u těchto osob. Míra otevřenosti a připravenosti majoritní populace pro rovnoprávné akceptování těchto lidí však zůstává nedostatečná, resp. s řadou nezodpovězených otázek a nevyřešených problémů.

Přístup s prvky inkluzivního postoje

Inkluze je aktuálně považována za nejmodernější a nejvhodnější sociokulturní model přístupu společnosti k lidem s postižením, znevýhodněním nebo s jinou významnou odlišností od majoritní populace. Stala se globálním trendem a mezinárodní spolupráce i výměna zkušeností mají do určité míry funkci katalyzátoru pro společenské změny v jednotlivých zemích. Inkluze je charakteristická podporou přirozené koexistence osob se speciálními potřebami v rámci běžné společnosti. Předchází všem způsobům jejich diskriminace a vyloučení, a pokud to není nezbytné, nevyužívá při podpoře těchto osob v sociálních aktivitách žádné jiné než běžné a přirozené prostředky a strategie.

Ani inkluzivní model soužití není samozřejmě zcela prost některých rizik, ale žádná lepší alternativa pozitivního společenského soužití i velmi odlišných lidí zatím není známá. Svým způsobem platí, že inkluzivní přístup čerpá z toho nejlepšího, co se v minulosti již osvědčilo v jiných modelech sociální koexistence lidstva. Nejsilněji možná aplikuje důležité prvky z humanistického přístupu, který akcentoval i u člověka se závažným postižením zejména jeho lidskou důstojnost a individuální originalitu; v naší kultuře bychom mohli možná přesněji hovořit o křesťanském humanismu, který lidskou originalitu spojuje s biblickým pojetím člověka k obrazu Božímu stvořeného a Bohem zachraňovaného.
1
Možná bychom proto v našich podmínkách mohli hledat modelové prvky inkluzivního soužití třeba ve společenství křesťanské církve.

Inkluzivní postoj je reflektován i v revidovaném modelu mezinárodní klasifikace vztahující se k osobám s postižením a znevýhodněním (WHO, 2001). Mezinárodní klasifikace funkčních schopností (ICF), která na začátku nového tisíciletí nahradila dříve využívanou Mezinárodní klasifikaci vad, postižení a handicapů (ICIDH), vychází z principu pozitivní diagnostiky a sleduje u lidí s postižením a znevýhodněním jejich nepoškozené funkce a tělesné struktury namísto dříve evidovaných vad a poruch, dále si všímá více jejich schopností a potenciálu k aktivitě namísto jejich postižení a omezení a konečně hodnotí spíše jejich možnosti participace na životě běžné společnosti než jejich znevýhodnění a sociální limity nebo bariéry (obr. 2).

Obr. 2 Interakce faktorů podle Mezinárodní klasifikace funkčních schopností (ICF)

Další modely přístupu k lidem se speciálními potřebami

Teoreticky jsou popisovány i jiné typy periodizací a kategorizací přístupu společnosti k lidem se speciálními potřebami (především se zdravotním postižením), které však s výše uvedeným přehledem víceméně korespondují nebo se s ním alespoň zčásti překrývají (Zilcher, Svoboda, 2019). Model funkčních schopností je někdy prezentován také jako model integrativní (anebo dokonce inkluzivní), protože je svázán s prosazováním partnerské a rovnoprávné účasti osob s postižením v běžném společenském dění. To je výrazný rozdíl ve srovnání s historicky překonaným medicínským modelem, kde se na osoby s postižením nahlíželo jako na pacienty a samotné postižení bylo chápáno jako narušení zdraví, resp. jako nemoc, se kterou si však medicína nedokázala poradit. Takzvaný funkční model reflektuje především omezení schopností člověka z důvodu jeho postižení, které se následně odráží i v omezení společenské participace, a model sociální chápe znevýhodnění lidí se speciálními potřebami především jako důsledek bariér vytvářených většinovou společností na základě odchylky těchto jedinců nebo skupin od norem určovaných majoritou.

Obecně platí, že teoretická vymezení různých modelů přístupu společnosti k lidem se speciálními potřebami závisí na zvoleném filozofickém a kulturním rámci, takže jejich zobecnění nebo dokonce globální využitelnost jsou velmi problematické (Zilcher, Svoboda, 2019).

Stigma a stigmatizace

K sociální existenci člověka s postižením nebo jinou odlišností ve většinové společnosti se váže fenomén zvaný stigma. Ve smyslu udělení jakéhosi rozlišovacího znamení (obvykle ve spíše negativním významu) nebo dokonce „ocejchování“ člověka ze strany komunity a většinové populace se stigmatizace objevovala v lidské společnosti prakticky v každém historickém období a podle Goffmana (2003) je příčinou handicapu (tedy znevýhodnění) člověka nikoli jeho vada nebo postižení (příp. jiná odlišnost), ale právě jeho společenská stigmatizace. Handicap tedy není příčinou stigmatu, ale naopak jeho důsledkem (stigma handicap způsobuje anebo prohlubuje). Úroveň i forma stigmatizace závisí na typu odlišnosti konkrétního člověka (např. na druhu a závažnosti postižení), na jeho vlastním přístupu k celé situaci (jeho sociálním chování, ale i ochotě přizpůsobit se a přijmout stigma, anebo se naopak vlastní stigmatizaci vzepřít) a samozřejmě také na sociokulturních, politických, demografických a dalších podmínkách konkrétní společnosti nebo komunity.

Princip zaměření na člověka

Inkluzivní postoje jsou v našem sociokulturním prostředí posilovány mimo jiné i výraznou orientací společnosti na zajištění určitého standardu kvality života všech členů – včetně těch se speciálními potřebami (Brown, 1997). Tento koncept silně koresponduje také s přístupem zaměřeným na člověka (Person-Centred Approach), který se u nás v pomáhajících profesích začal prosazovat od začátku 90. let minulého století. Patří k němu také důraz na formu jazyka používaného v souvislosti s lidmi se speciálními potřebami – tedy způsob, jakým hovoříme s nimi a o nich. Ten je totiž důležitým indikátorem úrovně a kvality vztahu k těmto lidem a samozřejmě se vyvíjí a mění současně s vývojem a změnami jazyka, kultury i celkové hodnotové a názorové orientace většinové společnosti (tedy toho, co označujeme jako společenské paradigma). Historie ukazuje, že k podstatným změnám společenského paradigmatu nedochází příliš rychle ani překotně. Setrvačnost dlouho pěstovaných názorů, zvyklostí, modelů jednání i jazykových konvencí je veliká a lidé se jen velmi obtížně zbavují zažitých stereotypů. Ani revoluční politické a kulturní mezníky neznamenají okamžitou proměnu společnosti (jak můžeme sledovat v našich zemích, kde i po třiceti letech stále přežívají mnohé předsudky a mýty, které určovaly vztah k lidem s postižením a znevýhodněním před rokem 1990). I z toho důvodu je mnohdy obtížné nacházet správná slova, když se vyjadřujeme o lidech s určitým typem postižení a znevýhodnění, a je obtížné i přesně stanovit, které pojmy a označení jsou vhodné a které nikoliv. Tápe v tom nejenom laická veřejnost, ale také média a dokonce i řada profesionálů, kteří se často snaží balancovat mezi odbornou terminologií a lidským, empatickým přístupem k druhému člověku.

Obecně souvisí způsob, jakým se vyjadřujeme o lidech s postižením a znevýhodněním, s naším respektem k jejich lidské hodnotě a důstojnosti, ale i k jejich právům. Přestože neexistuje žádná ustálená kodifikovaná terminologie pro správné označování lidí s postižením a znevýhodněním, doporučuje se používat takové názvy, které citlivě vycházejí především z jazyka zaměřeného na člověka (People-First Language). Je lepší použít například výraz „člověk s postižením“ než „postižený člověk“, „osoby s handicapem“ raději než „handicapovaní“, označení „invalida“ je rozhodně vhodnější nahradit např. spojením „člověk (osoba) se sníženou pracovní schopností“ (přestože termín invalidita je legislativně stále živý
2
) – podle toho, v jakém kontextu se o těchto lidech vyjadřujeme. Upřednostňujeme tak důraz na pozornost a respekt vůči člověku před zdůrazňováním jeho omezení nebo vady či znevýhodnění. Dnes široce rozšířený termín „člověk se zdravotním postižením“ můžeme vnímat sice jako eticky přijatelný (a také široce používaný i v legislativě
3
), ovšem zároveň obsahově poněkud zavádějící. Postižení totiž nemusí být spojeno s nemocí ani nemusí vždy narušovat dobrý zdravotní stav člověka ve smyslu mezinárodní definice, která zdraví vymezuje jako stav tělesné, psychické a sociální pohody (WHO, 1980), a zařazení člověka do kategorie osob se zdravotním postižením svádí k neoprávněnému připisování sociální role pacienta člověku, který ve skutečnosti pacientem není a jehož sociální role člověka s postižením je zcela odlišná. Tím se udržuje přetrvávání nežádoucího medicínského přístupu vůči lidem se speciálními potřebami v dnešní společnosti (Novosad, 2000).

Použití vhodného označení pro lidi s postižením nebo znevýhodněním závisí samozřejmě vždy i na konkrétním prostředí a situaci – je však důležité, abychom se důsledně vyhýbali nálepkování (labelingu) a stigmatizaci. Pro lékaře ve zdravotnickém zařízení jistě zůstává skutečně nemocný člověk pacientem bez ohledu na to, jestli se jedná o člověka s postižením, nebo bez postižení, ovšem třeba v sociálních službách by to už bylo nepřípustné, tam se totiž pracuje s uživateli služeb anebo ještě spíše s klienty. Tendencí je volit raději neutrální názvy, které nijak nezdůrazňují postižení a omezení člověka a které jsou (třeba v trochu odlišném kontextu) obecně známé i z jiných oblastí života společnosti (třeba jako právě klient). Především je ale důležité, aby každé označení používané v souvislosti s těmito lidmi bylo jimi samotnými vnímáno jako vhodné, neurážlivé a důstojné – tedy zohledňovat, jak si oni sami přejí, aby se o nich hovořilo a psalo a jak se oni sami o sobě také vyjadřují (ačkoliv tam musíme být poněkud obezřetní, abychom nepřejímali třeba slangové výrazy určité skupiny pro obecné označování všech podobně znevýhodněných osob).

Poměrně často se můžeme setkat s termínem „lidé (osoby) se speciálními potřebami“ přejatým zejména z cizojazyčné literatury a některých dalších zahraničních vlivů (především z anglického spojení People with Special Needs). I v souvislosti s tímto pojmem mohou vyvstávat určité otázky nebo nejistota ohledně správného porozumění. Je proto nutné upozornit, že tak neoznačujeme lidské jedince, kteří by snad měli nějaké opravdu speciální a odlišné potřeby, než mají ostatní jejich vrstevníci, ale že se ono „speciální“ vztahuje ke způsobu naplňování některých jejich zcela běžných lidských potřeb, které nemohou tito lidé z důvodu svého omezení naplňovat způsobem obvyklým a pro ostatní běžným. V češtině se ovšem jen velmi obtížně hledá jiný a vhodnější kompromisní termín, proto spojení člověk (osoba) se speciálními potřebami využíváme frekventovaně i v této publikaci. Stejným směrem se koneckonců ubírá i terminologie v oblasti (školního) vzdělávání, kde se dnes namísto „problémových“ nebo „integrovaných“ žáků standardně používá zákonem preferované označení „děti, žáci a studenti se speciálními vzdělávacími potřebami“ (event. „s potřebou podpory ve vzdělávání“).

1.2Inkluzivní trendy v postmoderním světě

Za jeden z nejdůležitějších principů inkluze je považován respekt k odlišnosti a k právu každého jednotlivce na rovnocenné členství v komunitě a společnosti. Inkluze přímo předpokládá přirozenou společenskou heterogenitu (tedy pestrost vyvěrající z rozdílů mezi jednotlivci ve skupině), která je základním charakteristikou inkluzivní komunity (Ainscow, Booth, Dyson, 2006; Lombardi, 1999; Hájková, Strnadová, 2010; Bartoňová, Vítková a kol., 2016). Lidé jsou nebo mohou být rozdílní v mnoha parametrech – například z hlediska pohlaví, temperamentu, mateřského jazyka, náboženství, národnosti, výkonu, věku, ale i řady dalších faktorů, které jsou komunitou nebo společností hodnoceny jako různě významné (Westwood, 2013). Rozdílnosti, resp. celková rozmanitost (diverzita) může být považována za přirozenou samozřejmost a přínosný, obohacující prvek – anebo se z ní může stát překážka a problém, jestliže s ní nedokážeme správně zacházet. Inkluzivní vstřícnost vůči rozdílnostem má řadu dobrých důvodů – především jsou to důvody:

•humánní (úcta k druhým lidem a jejich životu),

•právní (respektování rovnoprávného přístupu ke všem), ale také

•pragmatické (profit z kontaktu s odlišnými lidmi, obohacení o nové úhly pohledu, nové informace, nové zkušenosti…).

Prvky z těchto jednotlivých kategorií se pak prolínají v argumentačních tématech, o která se prosazování a obhajování inkluze obvykle opírá (Bartoňová, Vítková a kol., 2016).

Respektování rozdílů a odlišností

Nejenom méně nápadné, ale ani ty velmi výrazné rozdíly mezi lidmi nejsou v inkluzivním společenství považovány za negativní nebo rušivý faktor, protože měřítkem pro hodnocení a posuzování člověka je zde individuální potenciál a optimum každého jednotlivce. Jakákoliv odlišnost může být sama o sobě nahlížena jako spíše kulturní determinant, který lze vnímat buď negativně – jako cizost, anebo pozitivně – v interkulturním rámci jako onu přirozenou formu diverzity (Brown, 2016; Farrell, Ainscow, 2002). Na inkluzivní školu je potom možné nahlížet také jako na výsledek spojení interkulturní a integrativní pedagogiky (Bartoňová, Vítková a kol., 2016). Rozdílnosti jsou nejenom předpokladem, ale pravděpodobně i katalyzátorem dobré inkluzivní praxe. Některé výzkumné studie zaznamenaly, že právě školy, které si musí poradit s větší škálou rozdílností svých žáků, vykazují větší tendenci implementovat inkluzivní hodnoty a naplňovat kritéria inkluzivní edukace (Ekins, 2017).

Diverzita nemusí být založena jen na rozdílnosti kultury, etnika, jazyka, sociálně ekonomického statusu, pohlaví nebo náboženství, ale třeba i na osobnostních charakteristikách, schopnostech a dovednostech (Kratochvílová, 2013). Je zajímavé, že zatímco diferenciace na základě některých odlišností je zcela běžně akceptovaná jako přirozená, resp. neutrální (například podle věku, podle základních tělesných znaků a parametrů anebo podle úrovně vzdělání a kvalifikace), takže se nad takovými mezilidskými rozdílnostmi nikdo nepozastavuje, jiné odlišnosti, jako je třeba zdravotní postižení nebo některá sociokulturní specifika, bývají majoritou často nahlíženy jako problematické, nepřirozené a obtížně přijatelné. Snad nejvíce se to týká takových odlišností, které omezují úroveň přizpůsobení člověka očekáváním a pravidlům jeho sociálního okolí, anebo kterými člověk příliš vybočuje z normativního rámce konkrétní společnosti či komunity – přestože se tyto normy v různých společenstvích a kulturách mohou velmi lišit (Armstrong et al., 2010). Poukazování na negativní odlišnost dotyčného člověka nebo skupiny vede zpravidla k již zmíněnému efektu labelingu (tedy označení nebo ‚onálepkování‘), který v sobě současně skrývá značné riziko stigmatizačních důsledků (Artiles et al., 2011). Narážíme tím ovšem na dilema inkluze, kdy snaha zajistit pro osoby se speciálními potřebami nezbytnou podporu při naplňování jejich potřeb a respektování jejich práv zdůrazní zároveň existenci jejich odlišnosti od majoritní populace a do jisté místy tím vlastně znesnadní proces jejich plného sociálního začlenění (Brown, 2016).

Rovnoprávnost a spravedlnost

Ideově inkluze vychází z důrazů na sociální spravedlnost a společenskou rovnoprávnost (Brown, 2016). Inkluzivní požadavek rovnosti v přístupu k lidem s postižením a znevýhodněním ale neznamená očekávání stejných výkonů ani uplatňování stejných měřítek vůči všem. Právě naopak, tím bychom jenom posilovali asimilační tlak, kterým obvykle majoritní společnost plné začlenění svých členů stimuluje: kdo chce být jejím plnohodnotným členem, musí se maximálně přizpůsobit, obstát v konkurenci, zvládat většinové aktivity způsobem srovnatelným s ostatními. Inkluze nemůže podporovat kompetitivní vztahy, ale nelze ji chápat ani ve smyslu jakési uniformity (Ekins, 2017). Předpokládá totiž přirozenou různost ve všem – i ve výkonu. Inkluzivní vzdělávání může mít v horizontu blízké budoucnosti pozitivní vliv právě na zvyšování celkové úrovně sociální inkluze už proto, že pomáhá formovat vztah k odlišnostem a rozdílnostem u nejmladší generace. Každý se učí jinak, každý dosáhne jinou úroveň výsledků – a inkluzivní heterogenita tak může podněcovat spravedlivý přístup k odlišným jedincům v běžných životních situacích (Artiles et al., 2011).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Inkluzivní speciální pedagogika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.