Luboš Beniak

Špidla

aneb Zdroje jsou…

Bývalý premiér Vladimír Špidla
v otevřeném rozhovoru o životě a zákulisí politiky

PROSTOR | PRAHA | 2022

Luboš Beniak

Špidla aneb Zdroje jsou…

Bývalý premiér Vladimír Špidla
v otevřeném rozhovoru o životě a zákulisí politiky

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2022 jako svou 617. publikaci.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Radovan Beneš.

Redakce textu Jiří Leschtina.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Na přední straně obálky použita fotografie

Vladimíra Špidly od Milana Jaroše / Respekt.

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

© Luboš Beniak 2022

© Vladimír Špidla 2022

Cover photo © Milan Jaroš / Respekt 2016

Photo © Jan Zátorský st., Bohuslava Maříková,
Petr Topič / MAFRA, European Community,
ČTK, Profimedia, archiv Vladimíra Špidly

© PROSTOR 2022

ISBN 978-80-7260-524-8

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Úvodem

Jak mě napadlo požádat právě Vladimíra Špidlu o desítky hodin rozhovorů, ze kterých vznikla tato kniha? To jsem v rozpuku Babišovy éry zase jednou v duchu lomil rukama nad obvyklými zprávami z nejvyšších pater české politiky a v tom tichém, bezútěšném zoufalství jsem si řekl, že od nich – ministrů, premiérů, prezidentů, poslanců, hejtmanů – vlastně nechci už nic jiného, než aby to byli slušní lidé, kteří nelžou, nekradou, nepodvádějí a nedělají z občanů hlupáky. Samozřejmě mám i některé zásadní požadavky na politický program, ale těm kromě extremistů a šílenců vyhoví snad každý: liberální demokracie, opravdu svobodné volby, nezávislé soudy a tak. A chci, abychom patřili na Západ, ne na Východ. Ale jestli nám vláda trochu zvýší daň ze mzdy nebo bude legálně přesouvat peníze z našich kapes do rozpočtu jinak, s tím se smířím. Nežádám od našich politiků, aby byli vtipní, elegantní a mně osobně sympatičtí, klidně ať jsou nudní, ostatně v nich nehledám kámoše. Platím si je stejně jako zubaře nebo instalatéra a od těch taky nevyžaduju charisma, ale korektní jednání, profesionalitu, kvalitní práci za rozumnou cenu.

Vzápětí jsem si uvědomil, že už samotné slovní spojení „slušný člověk v politice“ mi připadá jako ironický protimluv. Slovní hříčka, něco jako „slaný cukr“ nebo „suchá voda“.

A potom mi volnou asociací myšlenky doputovaly k Vladimíru Špidlovi, který neskóroval v žebříčcích popularity, ale nad jeho osobní integritou se nikdy nevznášely otazníky. Vždy byl tím vzdělaným, slušným člověkem v politice, který to dotáhl vysoko, byl premiérem a eurokomisařem. Také prohrával a chyboval, ale kdo ne? Uvědomil jsem si, že by mě zajímalo, jak dnes hodnotí svá vítězství a porážky, jak se dívá na Evropskou unii a na svoji spolupráci a následný zápas s Milošem Zemanem, proč některé věci udělal a jiné ne…

Zavolal jsem mu, sešli jsme se, řekl jsem mu, že bych s ním rád napsal knihu rozhovorů o jeho kariéře a životě vůbec. A on na to přikývl.

„Nevadí, že jsem vás nikdy nevolil?“ ještě jsem se pro jistotu zeptal.

Jen se usmál.

Luboš Beniak

leden 2022

Mladý muž

Malý čtenář s tátou Václavem a mámou Dagmar.

/

S kamarádem na Václavském náměstí,
bylo jim asi šestnáct a blížilo se pražské jaro.

V prosinci 1989 jste si dal do Jihočeské pravdy inzerát, že hledáte zájemce o obnovení sociální demokracie v kraji. Jihočeská pravda byla deníkem komunistické strany, takže představa, jak vám tisknou ten inzerát, je maličko pikantní.

To je pravda.

Tehdy prakticky všichni, kdo si přáli změnu režimu, vstupovali do Občanského fóra jako do univerzální platformy pro boj se společným nepřítelem a až po měsících či letech přešli do různých partají. Vy jste ale měl okamžitě jasno a založil jste, respektive obnovil, politickou stranu.

Já studoval historii a politické dějiny jsem měl jednoznačně spjaté s politickými stranami. Nikdy jsem nevěřil v životaschopnost nějaké všeobjímající „nepolitické politiky“, což bylo jedno z hlavních hesel Občanského fóra.

Jakou měl ten inzerát odezvu?

Až překvapivě silnou. V hospodě U Folprechtů v Českých Budějovicích se sešlo možná sto lidí, odhlasovali založení krajské organizace, a protože jsem to celé spískal, zvolili mě předsedou. Ani jsme nevěděli, že se v Lidovém domě v Praze obnovuje celostátní sociální demokracie. K ní jsme se posléze pochopitelně připojili.

Proč jste sociální demokrat?

Důvodů existuje víc. Pocházím z levicově smýšlející rodiny; máma za války působila v komunistickém odboji, už od roku 1943, ona nebyla žádný svatý posledních dnů. Byla velmi statečná, po válce byla dokonce cvičena pro zvláštní úkoly, ale pak u ní propukla duševní choroba a tím tato její kariéra skončila. Táta byl divadelní režisér, kterého po roce 1968 vyhodili z KSČ a z Národního divadla, potom už mohl jen hostovat v menších divadlech mimo Prahu. Mými rodiči otřáslo, co se od druhé poloviny padesátých let dozvídali o brutalitě stalinského režimu. A další ránu dostali v srpnu 1968; s komunistickým režimem vnitřně skoncovali, ale ne s levicovými ideály založenými na potřebě vzájemné solidarity.

Ještě silnější vliv než rodinná tradice na mě mělo sledování rakouské televize. Žil jsem v Jindřichově Hradci, blízko hranic, takže jsem i za komunismu mohl vidět doslova v přímém přenosu, jak působí sociální demokracie ve vyspělé zemi. Hodně se mi to líbilo.

A poslední faktor, který mě přivedl k sociální demokracii, byla ochrana přírody. Zabýval jsem se jí opravdu vytrvale, koncem sedmdesátých let jsem patřil k zakladatelům Českého svazu ochránců přírody. Podle mého je ekologická či zelená politika politikou solidární – a tudíž levicovou. Sociálnědemokratická solidarita s lidmi má velmi blízko k solidaritě s přírodou, protože ona, stejně jako lidé, nemůže být určena k pouhému využití.

Padesátá léta na vsi.

Listopad 1989 vám přehodil výhybku k politické kariéře, která vedla až na vrchol – premiér, eurokomisař… Asi pro vás znamenal nejdůležitější životní předěl.

Ne. Pro mě to byl srpen 1968. Listopad 1989 jsem chápal jako vyvrcholení procesu, jehož postupný vývoj jsme mohli sledovat – nikdo sice nemohl přesně vědět, co a kdy a jak se stane, ale po tom, co proběhlo v okolních zemích, bylo jasné, že k něčemu dojde i u nás. Srpen 1968 mě ale zasáhl jako blesk z čistého nebe. Bylo mi sedmnáct, měl jsem určitou představu o světě a najednou se ulicemi valily tanky a všechno bylo jinak. Pro mě je rok 1968 spojený se ztrátou životní jistoty, kterou jsem už nikdy nezískal zpět. Samozřejmě nejsem nějaká rozvrácená osobnost, ale od té doby mám v podvědomí, že se kdykoliv může stát něco, co nám obrátí život naruby. Nic není jisté, nic nemusí trvat navěky.

Pražské jaro 1968 muselo být pro mladého kluka úplný výbuch: svoboda, vtipy v divadlech a časopisech, minisukně, rock-and-roll, otevíral se před vámi celý svět…

A zničehonic ty tanky. Mně se toho až tolik nepřihodilo, ale přesto jsem měl i doslova válečné zážitky: jednou jsem například vylepoval plakáty proti okupaci a zatkla mě ruská hlídka. Postavili mě k nějaké zdi, parkoval tam obrněný transportér s kulometem namířeným na mě a takhle jsem tam stál asi tři hodiny a zíral na omítku. Pak mě prostě nechali odejít. Nebo večer ležíte v posteli a slyšíte střelbu, jednou dokonce i výstřel z děla – hluk jakoby nepříliš vzdálené fronty.

Pro mě osobně bylo ještě horším zážitkem než invaze její první výročí. Zúčastnil jsem se velké demonstrace v centru Prahy, to na mě silně zapůsobilo, protože když vidíte, že se opravdu střílí… Jedna z posledních bitek se odehrála na náměstí Republiky, kde na nás nejdřív zaútočily Lidové milice, my je zahnali, ale pak tanky rozjely barikádu. Mně se podařilo utéct, a jak jsem mizel kolem ministerstva průmyslu, zahlédl jsem na dnešním Štefánikově mostu dva tanky, které před sebou hnaly do Letenského tunelu snad dvě stě lidí, opravdu neskutečný pohled…

Druhý den jsem si šel vyzvednout do prodejny Supraphonu desku Bee Gees, kterou jsem měl objednanou v Gramofonovém klubu. Máma měla hrozný strach pustit mě do města, ale na Václaváku se už nic nedělo. Zavolal jsem jí z budky, ať se nebojí, že už jedu domů, a sotva jsem z ní vyšel, sebrali mě policajti. Odtáhli mě na služebnu do Krakovské ulice a tam mě mučili, jinak to nedovedu říct. Do místnosti na výslech jsem šel uličkou chlapů a ti mě řezali obušky z obou stran, až krev stříkala. Musel jsem jim přiznat, že jsem se pohyboval v centru i včera, a oni se ze mě snažili vymlátit, kdo tam byl se mnou. Posadili mě na židli, rozkázali mi dát si ruce na kolena a dostal jsem takovou ránu pěstí, že jsem odletěl do kouta. A znovu a znovu. Ten policajt přitom posměšně naříkal, že už ho bolí ruce. A když jsem ležel na zemi, dupali mi na prsty. Pak už jsem se nedokázal zvednout, zůstal jsem stočený do klubíčka, brečel jsem a najednou jsem si uvědomil, že mě můžou klidně i zabít, že je jim to jedno, nemají žádné zábrany. Ale naštěstí jsem se udržel aspoň v tom, že jsem nikoho neprozradil. S tím by se mi potom těžko žilo.

To je hrozné.

Celé to trvalo několik hodin. Nakonec asi usoudili, že jim k ničemu nejsem, a vyhodili mě, jen tak, bez nějakého protokolu. Předtím mě ještě ostříhali dohola a řvali přitom, že jsem zavšivený prase – nosil jsem tehdy relativně delší vlasy. Šel jsem rovnou do nemocnice, protože jsem měl zhmožděnou páteř, odražené ledviny, všude podlitiny…

Jak jste se z toho vzpamatoval?

Fyzicky jsem se uzdravil relativně rychle, ale rozvinul se u mě posttraumatický syndrom. Dva roky jsem chodil na psychiatrii a bral antidepresiva. To najednou vidíte, že lidi nejsou ze železa a že podobná psychická rána je může nadlouho poznamenat. Dostat se z toho trvá léta, určitě neplatí, že se otřepete a za týden jste v pořádku.

Posttraumatický šok nebo syndrom mám spojený s americkými vojáky, kteří se vraceli z Vietnamu. Tehdy ta diagnóza asi vstoupila do obecného povědomí.

V britské psychiatrii se objevila už v průběhu druhé světové války – někteří vojáci přežili bombardování nebo dělostřelbu bez fyzického poranění, ale psychicky se zhroutili. Nedokázali dál bojovat. Slavný americký generál Patton jednoho takového vojáka v lazaretu zfackoval a křičel na něj, že je zbabělec, že mu nic není… Pattona za to málem odvolali.

Mladý chlap bez závazků, po takovém zážitku… Neuvažoval jste o emigraci?

Ne. Prostě mě to nikdy nenapadlo. Navíc máma byla opravdu vážně nemocná, nemohl bych odejít.

//

Rodiče a vpravo dědeček, významný chirurg Emanuel Rychlík.

V roce 1970 jste byl přijat ke studiu historie na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Vlastně jste měl štěstí – kdybyste se tam hlásil o rok dva později, skoro určitě by vás nepřijali, když vašeho tátu vyloučili z KSČ.

Bezpochyby. V první polovině sedmdesátých let se fakulta hodně změnila, učitelé mizeli jeden za druhým a na jejich místa přicházeli normalizační dogmatikové. Ale já měl zase štěstí, protože ten pro mě nejdůležitější člověk, profesor Robert Kvaček, tam zůstal. Psal jsem u něj diplomovou práci o založení Živnobanky a musím říci, že mě hodně ovlivnil.

Když jste se stal vysokoškolákem, dost lidí ještě pořád doufalo, že se pražské jaro vrátí a že se Sověti stáhnou. Ale velmi rychle se ukázalo, že pokus o liberalizaci režimu ztroskotal. Když jste v roce 1976 promoval, pevnou rukou nám vládl rigidní sovětský neostalinismus a jeho místní pohůnci. Zabýval jste se v té době politikou?

Ani ne. Jen jsem pomáhal distribuovat exilové tiskoviny – Listy, Svědectví a Infomat –, které se k nám zvenku pašovaly.

Jak jste se k tomu dostal?

Přes jednoho spolužáka.

Jak to probíhalo?

Na začátku jsme si s mým „řídicím důstojníkem“ domluvili několik míst, která jsem pravidelně kontroloval. Pak se tam na určené zdi objevil křídou napsaný kódovaný vzkaz, kdy přijde zásilka a do které mrtvé schránky ji uloží. Došel jsem tam, cestou dával pozor, jestli mě někdo nesleduje, časopisy nacpal do velkého batohu a odnesl domů. Byl jsem větší distributor, časopisy jsem rozdělil několika menším distributorům a ti je roznášeli dál.

Znal jste lidi, kteří vám psali ty kódované zprávy a doručovali zásilky?

Ne, ta síť byla dobře zakonspirovaná. Jednou za čas jsem se s někým setkal – našel jsem na zdi křídou napsaný příslušný kód, čekal jsem na domluveném místě, kde mě někdo oslovil třeba: „Nevíte, jak bych se dostal do Husovy ulice?“ A já musel odpovědět: „Promiňte, ale já nejsem z Prahy, jsem z Chrudimi.“ Potom jsme se například domluvili, kde budou nové mrtvé schránky, obešli jsme je a nakonec si určili místo a heslo pro příští setkání. Vždy přišel někdo jiný.

Jak ta vaše „protistátní činnost“ skončila?

Po dvou letech zatkli nějaké lidi a značky se přestaly objevovat. Mně se nic nestalo, protože ti zatčení mě neprozradili – neznali mě.

Byl jste po vysoké škole na vojně?

Krátce před odvodem mě porazila motorka, utrpěl jsem úraz hlavy a dali mi díky tomu modrou knížku. A když jsem se uzdravil, už mě nechali na pokoji. Tehdy odvodové komise moc netlačily na pilu, ale krátce nato přituhlo, a kdybych šel k odvodu později, vojně bych neunikl.

Foto z vysokoškolského indexu.

Brzy po promoci jste se z Prahy odstěhoval. Proč?

Hned po škole jsem se oženil a v Praze jsme neměli šanci získat byt. A nemohl jsem najít pořádnou práci. Narážel jsem na problém, který jste už zmínil: tátu vyloučili z KSČ, měl jsem zkrátka špatný kádrový profil.

Nějakou chvíli jsem pracoval ve skladu kulis Národního divadla: ve vrátnici seděl známý cestovatel L. M. Pařízek, dělalo tam cirkusácké trio Albatros… Zúčastnil jsem se tam jedné z mála stávek, které u nás v sedmdesátých letech proběhly. Nešlo o politickou stávku, jen o peníze, a působilo to spíš jako zábavná taškařice. V Národním tehdy hostovalo divadlo ze Záhřebu a nám přikázali, abychom naložili jejich kulisy a vypravili je na cestu zpátky. My řekli, že přesčasy zadarmo dělat nebudeme, ale vedení nám nic dát nechtělo. Tak jsme prohlásili, že stávkujeme. Oni na to, že místo nás nasadí vězně. Opravdu přijeli lidé z vězeňské služby, rozhlédli se a pravili, že je tam příliš členitý terén a nemohli by vězně uhlídat. Mezitím běžel čas a začínal hrozit mezinárodní skandál. Nakonec ustoupili, dali nám asi tisíc korun a my ty kulisy naložili.

Prožít na vlastní kůži takový zápas musela být pro budoucího sociálního demokrata a ministra práce a sociálních věcí unikátní zkušenost… A proč jste se s manželkou přestěhovali do jižních Čech, a ne někam jinam?

Měl jsem k tomu kraji určitý rodinný vztah. Můj děda Emanuel Rychlík byl významný lékař, provedl v roce 1909 vůbec první operaci srdce v zemích Koruny české. Za první světové války jako vojenský lékař velel na různých frontách polní nemocnici. Po válce a vzniku republiky ale jako bývalý rakouský plukovník nenašel práci v Praze, kde předtím působil, tak odešel do Jindřichova Hradce, kde pomáhal založit moderní nemocnici. Později žil v Písku a tam se narodila moje máma. Mimochodem, děda v padesátých letech strávil také nějaký čas v komunistickém kriminálu.

Nejdříve jsme se ženou bydleli v různých vesnicích okolo Jindřichova Hradce. Asi po pěti letech se nám konečně podařilo získat byt na sídlišti a tam jsme na dlouho zakotvili.

Čím jste se živil?

Střídal jsem různá, většinou manuální zaměstnání, pracoval jsem v mlékárně, na pile, v Teplotechně, kde se vyráběly tepelné izolace…

Pokoušel jste se najít nějakou práci, která by alespoň trochu odpovídala vašemu vzdělání?

Pravidelně jsem chodil na okresní odbor kultury v Jindřichově Hradci žádat, aby mě někam umístili, ale bez výsledku. Jednou jsem se ucházel o místo v oblastním archivu v Třeboni. Bydlel jsem tehdy na dost omšelém statku v Hrutkově, spal jsem po noční a vzbudilo mě bouchání na dveře. Stáli tam dva policajti v civilu a řekli mi, že se jdou přesvědčit, jestli nežiju západním způsobem života. Nechápavě jsem na ně koukal; vysvětlili mi, že západní způsob života se projevuje chováním, oblékáním nebo v rozhovorech – a odešli. V mlékárně za mnou potom přišel mistr, tvářil se ustaraně a ptal se, jestli se „hlásím ke sboru“.

Chvíli trvalo, než mi došlo, že myslí Sbor národní bezpečnosti. Tehdy totiž všechny archivy patřily pod ministerstvo vnitra a ti dva v civilu mě prošetřovali i v mlékárně. Potom mi poslali dopis, že nesplňuju nároky kladené na socialistického archiváře.

Jak jste snášel, že jste se po univerzitním studiu historie musel živit manuální prací, protože vás kvůli rodičům k ničemu jinému nepustili?

Mně to bylo v zásadě jedno. Ani nevím proč, ale nijak jsem tím nestrádal, opravdu ne. Nebral jsem to jako nějaké ponížení. S lidmi jsem všude vycházel dobře, nikdy se nestalo, že by na mě koukali skrz prsty, protože jsem byl vysokoškolák z Prahy a zajímaly mě jiné věci než je.

Začátkem osmdesátých let mě zaměstnali na okresním odboru kultury jako referenta památkové péče a ochrany přírody, ale šlo jen o krátkodobý záskok za někoho, kdo šel na vojnu. Pak jsem se dostal do okresního muzea, ale tam za chvíli přišel nový ředitel, řízný kádr, takže jsem se zase musel vrátit k manuální práci. Až v roce 1988 mě vzali do krajského střediska památkové péče, přestěhovali jsme se do Českých Budějovic a to už vypadalo jako stabilní zaměstnání. Ale potom přišel listopad 1989.

Člověk jako vy – intelektuál, historik – se chce ale přece realizovat i v práci, nejen v rodinném životě a tím, že se věnuje svým koníčkům. Opravdu vás nedeprimovala vaše tehdejší existence, kterou vám vnutil režim?

Opravdu ne.

Rezignoval jste?

Nerezignoval, já zkrátka normálně žil. Už jsem vám říkal, jak zásadní pro mě bylo, co se stalo v roce 1968. Od toho okamžiku jsem měl pocit, že jsem všude jen návštěvník, na nic jsem se neupínal a nevázal. Věci přicházely a odcházely. Nemůžu říct, že mi všechno bylo úplně jedno, ale nijak jsem se netrápil. Život běžel a já dělal, co jsem měl a mohl.

S mladším synem Šimonem.

Čím jste se tedy během těch zhruba patnácti let zabýval kromě toho, že jste chodil do práce a věnoval se rodině?

Hodně jsem četl, vytrvale studoval odbornou historickou literaturu.

Několik let jsem působil v amatérském loutkovém divadle, pak jsem ho i vedl. Jmenovalo se Dřevěný divadlo, bylo to klasické marionetové divadlo s vrchním vedením loutek. Hráli jsme pro děti a byli jsme celkem úspěšní, například jsme vyhráli přehlídku Skupovy Strakonice, ale poté jsme se střetli s místní komunistickou věrchuškou a zatrhli nám to.

A angažoval jsem se v Českém svazu ochránců přírody, to jsem prožíval asi nejintenzivněji. Měl jsem tam dost kamarádů a známých, přírodovědců z botanického ústavu v Třeboni, lesáků a dalších místních lidí. Byl to velmi zajímavý spolek propojený společným cílem, pro který jsme byli ochotní fyzicky i duševně něco dělat.

Vkládal jste nějaké naděje do Gorbačova a jeho perestrojky?

Moc ne. Čeho dosáhl a čeho ne, to jsem pochopil až s odstupem času.

Za povšimnutí stojí i čepice, nazývaná zmijovka, hadovka či pepíkovka: Vladimír Špidla jí zůstal věrný, i když jako vrcholný politik létal po celém světě.

Povídejte.

Nejpodstatnější je, že rozpustil impérium bez války, přestože měl k dispozici obrovskou armádu a další mocenské složky. Sovětský svaz, Varšavská smlouva, RVHP, všechno se hroutilo a rozpadalo, sypalo se mu to pod rukama a on měl spoustu příležitostí, jak tomu bránit silou.[1] Gorbačov a jeho lidé si mohli například umanout, že za žádnou cenu nedovolí pobaltským republikám, aby se odtrhly; v tom případě by je museli vojensky obsadit, neobešlo by se to bez mrtvých a raněných, ale jejich armáda by to nějak zvládla. Takhle jednali jejich předchůdci, mnohokrát to předvedli. Gorbačov ale nechtěl válku a na každé výhybce, kde mohl odbočit k udržení mocenského statu quo za cenu násilí, odbočil k nenásilí. Jistě si nepředstavoval, že to skončí takhle, že od nich odejde třeba i Ukrajina, ale v určitých chvílích se musel vědomě rozhodnout, že raději než válku zvolí konec sovětského impéria. Tohle znamenalo zásadní rozdíl například oproti období před první světovou válkou – nikdo z jejích aktérů si ji vlastně nepřál, všichni měli nakonec pocit, že do ní byli vehnáni proti své vůli, ale dostali se do té situace proto, že nepřehodili výhybky směrem k nenásilí, když to ještě mohli udělat.

1 Varšavská smlouva – vojenský pakt uzavřený Albánií (odešla na protest proti invazi do Československa v roce 1968), Bulharskem, Československem, Maďarskem, Polskem, Rumunskem a Sovětským svazem poté, co se v roce 1955 Spolková republika Německo připojila k Severoatlantické alianci (NATO). Německá demokratická republika do Varšavské smlouvy vstoupila o rok později. Smyslem Varšavské smlouvy bylo podřídit armády členských zemí sovětskému velení a legitimizovat pobyt sovětských vojsk na jejich území. Na návrh Československa byla platnost smlouvy ukončena v roce 1991.

Rada vzájemné hospodářské pomoci (RVHP) vznikla na Stalinův popud v roce 1949 jako obchodní organizace zemí sovětského bloku. Kromě členů Varšavské smlouvy do ní postupně vstoupily i Mongolsko, Kuba a Vietnam. Smyslem její existence bylo centrální ovládání všech ekonomik Sovětským svazem. Rozpuštěna byla v roce 1991.

///

Se starším synem Kryštofem.

Jak jste prožíval listopad a prosinec 1989?

Pro mě to začalo v neděli 19. listopadu na regulérním, dlouho dopředu naplánovaném sjezdu Českého svazu ochránců přírody v Praze. Dohodli jsme se s kamarádem a kolegou Sváťou Mlčochem z Českých Budějovic, že ten, kdo se první dostane k mikrofonu, vyzve delegáty k podpoře stávkujících studentů. Povedlo se to mně, mluvil jsem trochu neurovnaně, spatra, ale pamatuju si tu zvláštní satisfakci, když jsem viděl, jak ke mně ze sálu startují nějací chlápci, pravděpodobně estébáci nebo něco podobného. Evidentně jim došlo, co se chystám říct, a asi mě chtěli dostat z pódia od mikrofonu. Už to ale nestihli, v půli cesty se zarazili a někam zmizeli.

Když jsme se se Sváťou Mlčochem vrátili do Budějovic, šli jsme rovnou do Malého divadla, kde už začalo působit krajské ústředí Občanského fóra. Sváťa tam znal nějaké lidi, já vlastně ani ne – byl jsem čerstvá náplava z Jindřichova Hradce a beztak jsem nikdy nikde neměl mnoho známých, nejsem ten typ. Prostě jsme se připojili k těm, co tam už několik hodin pracovali. Byl tam například Přemysl Prokop z meteorologického ústavu, pozdější místopředseda ODS a Poslanecké sněmovny Jiří Vlach nebo Láďa Faktor, který pak založil Rádio Faktor: organizovali jsme demonstrace, připravovali generální stávku, sháněli tiskařskou techniku a papír… Všechno běželo spontánně, byl to lidový výbuch, kdy se lidi napojí na společnou vlnu a poměrně efektivně spolupracují, přestože jejich činnost nijak zvlášť organizovaná není.

Mluvíte o tom naprosto střízlivě a věcně, ale to přece byly emocionálně nesmírně vypjaté hodiny a dny, člověk se těžko ubránil radosti, strachu, nejistotě…

Asi ano, ale já žádné velké emoce neprožíval, nemůžu si pomoct. Byl jsem ponořený do akce a jednal jsem podle své představy, jak je třeba jednat. Když měl někdo zajet do Temelína a podpořit stávku, jel jsem tam a přednesl projev. Když jsem měl něco zorganizovat, zkrátka jsem to zorganizoval. Je pravda, že jsem se obával propuknutí nějakých konfliktů, možná i občanské války, zásahu armády, dokonce jsem to považoval za dost pravděpodobné. Očekával jsem, že se komunisti budou víc bránit, a v hloubi duše jsem byl připravený na cokoliv. Až po generální stávce mi bylo jasné, že komunistická moc padla a k násilí nedojde.

Pokud jsem měl v těch dnech v hlavě nějakou „velkou myšlenku“ , bylo to vědomí, že teď se konečně mění režim a možná to bude divoké, ale když už jsme se do toho pustili, musíme to dotáhnout, nesmíme to nechat na svých dětech.

Takže tím jste zahájil svou politickou kariéru.

Dá se to tak říct. Už v prosinci 1989 jsem se stal krajským předsedou sociální demokracie a potom za mnou přišli z jindřichohradeckého Občanského fóra, abych se vrátil do Jindřichova Hradce a dělal místopředsedu okresního národního výboru, což byla politická funkce ve státní správě, nikoli úřednická. Měl jsem pod sebou odbory zabývající se školstvím, kulturou, sociální péčí a pracovními silami.

Členové krizového štábu jihočeského Občanského fóra Jiří Vlach, pozdější místopředseda ODS, Vladimír Špidla a Mojmír Prokop, pozdější starosta Českých Budějovic, na diskusním fóru v klubu Malého divadla.

Vzpomenete si na chvíli, kdy jste se rozhodl, že se v nových časech nevrátíte k historii ani se nebudete profesionálně věnovat ekologii, ale že se dáte na politiku?

Žádná taková chvíle nenastala, mě politika strhla a pak to šlo ráz na ráz a já se už nikam nevracel. Nikdy jsem ale neměl nějaké konkrétní kariérní plány nebo cíle, nesnil jsem třeba o tom, že budu premiérem; postupoval jsem krok za krokem, bez nějakého velkého přemýšlení o vzdálené budoucnosti. Předsedou sociální demokracie v kraji jsem se stal proto, že ode mě vyšel ten prvotní zakladatelský impulz, ale popravdě řečeno, kdyby mě tenkrát nezvolili, asi bych si toho ani nevšiml. Vždy jsem pracoval podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a nepřemítal přitom, kam dál a výš bych mohl postoupit. Když se však naskytla nějaká nová, zajímavá příležitost, přehnaně skromně jsem ji neodmítal, to zase ne. Nebylo to ale tak, že bych před volbami chodil za předsedou strany Milošem Zemanem a říkal mu něco jako: „Ve vší skromnosti, já bych mohl být dobrý ministr.“

Od roku 1992 jste byl kromě krajského předsedy i členem předsednictva celostátní sociální demokracie, což byla významná funkce, ale profesionálním politikem jste se nestal. Až do voleb 1996 jste pracoval – marná sláva – na okresní úrovni v Jindřichově Hradci. Nemrzelo vás občas, že jste tam jaksi uvázl? Jiní začátkem devadesátých let rozjížděli velké kariéry, obrazně řečeno z nuly na stovku za dvě vteřiny…

Já o to opravdu neusiloval. V roce 1990 se zakládaly úřady práce a mně nabídli, abych dělal ředitele v Jindřichově Hradci – to bylo dobrodružství, začínali jsme od ničeho, sháněním baráků, počítačů, personálu… Absolvoval jsem britské školení, potom jsem jel do Německa a pak jsme to spustili.

Zásadní postavou byl tehdejší ministr práce a sociálních věcí Milan Horálek: uměl vytvořit a přesně pojmenovat základní ideu, vizi, ten velký obraz, a potom nás nechal jednat. Suché větve uřezával hbitě a ty, které neusychaly, nechal být. Počínal si jako opravdu velký politický manažer a tomu nově vznikajícímu systému vtiskl ducha.

Co obnášela ta jeho základní idea?

Říkal nám, že jsme manažeři na trhu práce; náš úkol byl shánět lidem práci, povzbuzovat je v podnikání a poskytovat jim podporu v nezaměstnanosti. Později, za ministra Drábka, úřadům práce přibyla i rozsáhlá agenda tzv. nepojistných dávek, které s prací nemají nic společného. Patří do oblasti sociálního zabezpečení – porodné, příspěvky na bydlení a živobytí a podobné věci. Slučování těchto věcí pod jednu střechu se Horálek velmi vzpíral a já zastávám stejný názor. Úřady práce by se měly soustředit na problémy trhu práce.

Ředitelem úřadu práce jste se stal ve zvláštní době: ještě přednedávnem existovala de facto zákonná povinnost pracovat, „vyhýbání se poctivé práci“ bylo postihováno jako trestný čin příživnictví, a teď jste najednou řešili, že lidé přicházejí o zaměstnání. Bylo pro vás obtížnější jednat s těmito lidmi, nebo s firmami?

Zásadní potíže nevznikaly na žádné straně, protože u nás míra nezaměstnanosti nikdy nestoupla natolik, aby působila vážné sociální problémy. Nijak tím nechci zlehčovat těžkosti, které měli a mají hlavně dlouhodobě nezaměstnaní, ostatně přijít o práci je považováno za druhý nejhorší stres po ztrátě partnera. A najít si práci není navzdory všeobecnému mínění nijak snadné. Ale nezaměstnanost se nikdy po roce 1990 nestala dominantním politickým problémem republiky – na rozdíl třeba od Polska, Maďarska, Slovenska a dalších nám podobných zemí. V tomto ohledu se nám tu zásadní proměnu ekonomiky podařilo zvládnout opravdu dobře. Vzpomínám si, že když jsem se stal ministrem práce a sociálních věcí, na Ostravsku v dolech pracovalo zhruba sto deset tisíc lidí. Když jsem za čtyři roky končil, bylo to dvacet tisíc. A obešlo se to bez masivních demonstrací a stávek, čemuž se v obdobné situaci nedokázali vyhnout například ani Britové nebo Němci.

Pochopitelně by se našly případy, kdy jsem jako ředitel úřadu práce zrovna neuspěl. Víc však bylo takových jako třeba dřevozpracující podnik v Suchdole nad Lužnicí, který šel ekonomicky úplně do kytek, zavřel krám a bez práce zůstalo osm set zaměstnanců. Nám se tam podařilo přitáhnout rakouskou elektrotechnickou firmu a skoro všechny lidi rekvalifikovat a zase zaměstnat. Z takových věcí měl člověk upřímnou radost – a tím se vracím k vaší otázce, jestli mě nefrustrovalo, že jsem zůstal dlouho v Jindřichově Hradci. Proč by mělo? Měl jsem tam přátele, s městem jsem srostl, neplánoval jsem odchod.

Proč se právě nám daří udržovat tak nízkou nezaměstnanost? Nikdy nepřesáhla deset procent, zatímco v podobných zemích, které jste jmenoval, činila v některých obdobích více než dvacet procent.

Velký vliv měl fakt, že jsme byli vysoce industrializovaná země a už začátkem devadesátých let v zemědělství pracovalo málo lidí.

Taky se ukázalo, jak hluboko se do nás otiskl vliv sousedního Německa, který nevymazalo ani těch několik desetiletí, kdy nás od jeho progresivní, úspěšné části oddělovala železná opona. Pokud sledujete naše dlouhé dějiny, vidíte zřetelně, že ekonomická struktura střední Evropy je v podstatě jednotná a ve světovém kontextu velmi úspěšná. Středoevropská kultura je v zásadě jedna – s nějakými místními variantami – a nejvýrazněji ji odnepaměti ovlivňovalo právě Německo, protože je prostě největší. A jednu z věcí, které jsme díky tomuto vlivu v sobě našli, představuje schopnost rychle něco změnit, transformovat. Koneckonců když si promítnete naše 20. století, uvidíte jednu zásadní změnu za druhou: Rakousko-Uhersko, republiku, protektorát, osvobození, komunistický převrat, okupaci v osmašedesátém, pád komunismu. Těch pár desetiletí komunistické strnulosti nám to trochu zakrývá, ale nestabilita a nutnost reagovat na ni patří k našemu modernímu osudu.

Když jsem v dalších letech hodně cestoval, uvědomil jsem si, že struktura státní správy, kterou jsme zdědili po komunistech, se v principu vlastně nelišila od západní Evropy. Komunisté ji často zdeformovali, dali jí náplň odpovídající jejich ideologii a schopnostem, ale základ systému, způsob uvažování, jak se dělá administrativa – to většinou nechali v podobě, jakou převzali z demokratického Československa, které je zase převzalo z Rakouska. Po roce 1990 zmizel tlak komunistické ideologie a struktura se jen napřímila, jako když uvolníte pružinu.

Jinými slovy říkáte, že stroj zůstal víceméně stejný, ale jeho výkon vzrostl, protože dostal lepší palivo a olej.

Stojí za povšimnutí, že jednu důležitou věc jsme po komunistech změnili k horšímu: oni zachovali rozdělení strategického a operativního řízení. Na ÚV KSČ například bývalo oddělení pro zemědělství, jehož vedoucí formuloval celkovou strategii resortu, a ministr zemědělství řídil jen operativu. Podobná dělba práce například existuje ve vládě Velké Británie. Ministr je politik, zabývá se jen strategií, a junior minister pod ním se stará o operativu, každodenní provoz, taktiku.

V duchu definice, jež říká, že mít správnou strategii znamená dělat správné věci a mít správnou taktiku znamená dělat věci správně.

Ano. U nás mají ministři zodpovědnost za všechno, což představuje jednu z hlavních příčin nízké efektivity našich vlád, protože málokdo zvládne obojí stejně kvalitně. A jak ví každý, kdo někdy něco řídil, když se operativa a strategie dostanou do sporu o šéfovu pozornost, vítězí operativa. V nějakém okrese došlo k úhynu kachen a ministr všeho nechá a řeší to. Práce na vizi pro příští dekádu musí počkat.

Pak je tu ještě jedna pozoruhodná věc: všimněte si, že mnohem méně západoevropských ministrů v porovnání s těmi našimi se dostane do podezření nebo přímo do maléru v souvislosti s korupcí. Významný, i když ne jediný důvod vězí v tom, že oni jsou dostatečně daleko od toho, co by se dalo zobchodovat – třeba ovlivnění nějaké státní zakázky. To se odbývá na nižší úrovni, a kdyby do toho chtěl ministr zasáhnout, okamžitě by to vzbudilo pozornost.

Zřetelné oddělení strategicko-politického vedení od operativního, každodenního rozhodování by u nás mohl vyřešit služební zákon, pokud by byl opravdu funkční. My ho sice na papíře máme, ale v praxi je to paskvil.

Já se o jeho prosazení pokusil. Parlament dokonce zákon schválil, ale fungovat nikdy nezačal. Pro politiky asi nebyla přijatelná představa, že by nastoupil nový ministr, aniž by v úřadu udělal čistku.

A řada ministrů určitě dobře ví, aniž by se o tom muselo mluvit nahlas, že pokud si mají svou pozici udržet, musí se svým spolustraníkům a partaji za prestižní funkci nějak odvděčit. Nejlépe atraktivními pracovními posty a mazanou podporou stranické pokladny.

Tak hrozné to není, politika je v tomto směru daleko méně zkorumpovaná, než si lidé myslí. Skrytě financovat stranu z veřejných peněz prakticky není možné, ty pochybné prostředky přicházejí spíš ze soukromé podnikatelské sféry. A pokud jde o pracovní místa: samozřejmě, že politik ve vrcholné funkci žije pod tlakem nejrůznějších doporučení, nabídek a přání, ale nakonec si vybere lidi, kterým důvěřuje, protože na nich bude závislý. Tyto lidi logicky najde především ve straně, jejímž je členem i on sám, to je pravda.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Špidla aneb Zdroje jsou….
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.