Zachraň mě

Julie Tottmanová

Zachraň mě

Neuvěřitelný pravdivý příběh opuštěného mastina,

který se stal filmovou hvězdou

Julie Tottman

RESCUE ME

The incredible true story of the abandoned mastiff who became a movie star

Copyright © Julie Tottman 2021. Text by Emily Fairbairn.

First published in the United Kingdom in the English language

in 2021 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

All rights reserved

Translation © 2022 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-249-4732-7

Prolog

Řetězová reakce

Dokonce i s těžkým řetězem kolem krku a za večerního chladu, jenž mi prostupoval až do kostí, jsem si stále dokázal představit stromeček s vánočními ozdobami a světýlky. Byla to první věc, kterou jsem zahlédl, když jsem se před několika měsíci vynořil z papírové krabice. Při návratu k té šťastné vzpomínce jako bych slyšel nadšené pištění lidí, jen co jsem opatrně vykročil na malých tlapkách. A samozřejmě jsem stále viděl Tobyho rozzářenou tvář a cítil teplo a spokojenost, jež se mi rozlévaly drobným tělíčkem, když mě držel v náručí.

Nedokázal jsem se ale už stejně dobře rozpomenout, jak se to všechno zvrtlo. Měli mě rádi, nebo ne? Nejen Toby, kterému bylo dvanáct, ale i jeho maminka Josie a tatínek Martin. S Tobym jsme si hrávali, honili se po domě, váleli se po podlaze, potom jsme se k sobě tulili a společně si zdřímli. Josie mě brala na procházky městem a dostával jsem od ní misky plné dobrého psího krmení. Martin, no, s Martinem to bylo vždycky složitější. Tahal mě za ocásek, nebo mě štípal do čumáku, dokud jsem bolestí neštěkl. Potom se ale usmál a řekl: „Takhle se chová správný hlídací pes.“

Věci se možná začaly měnit proto, že jsem nedokázal přestat růst. Přál jsem si, abych byl zase tak malý, že bych mohl sedat Tobymu na klíně, ale místo toho jsem byl pořád větší a větší. Mohutné nohy připomínaly větve rozložitého dubu. Tlapy jsem měl velikosti talířků. Dokonce ani kůže nepřestávala růst, dokud mi nevisela kolem mohutného těla v těžkých záhybech.

„Ty jsi ale příšerný pes!“ křikla Josie, když jsem omylem smetl ocasem mohutným jako lano z konferenčního stolku další šálek čaje. Potom vzala srolované noviny a bouchla mě jimi přes čumák. Pálilo to a štípalo, ta bolest byla nejen fyzická. Nechtěl jsem ji rozčílit, naopak, chtěl jsem jí udělat radost. Jenomže to rostoucí tělo bylo stále těžší ovládat.

Zdálo se, že i Toby už mě má dost. Nejkrásnější chvílí mého dne býval moment, kdy při návratu ze školy otevřel dveře. Zpočátku se zdálo, že i on má ty okamžiky moc rád, okamžitě se ke mně totiž vrhl. Ale jak míjely měsíce, všiml jsem si, že se přestal spokojeně usmívat, když jsem radostně pobíhal kolem něho, abych ho přivítal. „Ježíši, mami!“ volal na Josie. „Ten pes zase všude slintá, to je nechutné!“

Vycházky s Josie byly stále vzácnější, rodina mě začala nechávat dlouho samotného. Připadal jsem si jako stlačená pružina plná energie, s níž jsem si nevěděl rady.

Jednoho dne jsem se tak nudil, že jsem začal žvýkat nohu od pohovky. Nechtěl jsem dělat nic špatného, ale vypadala tak lákavě a já neměl čím se zabavit. Myslel jsem si, že ji budu jen chvíli žužlat, ale jakmile jsem jednou začal, už jsem nedokázal přestat. Hryzal jsem ji, dokud nezbyl jen ohlodaný pahýl. Pohovka se naklonila dopředu, protože jsem okousal tu nohu tak, že už nestála rovně, jeden z polštářů spadl na podlahu a přistál mi u hlavy. Zastřihal jsem ušima. Než jsem si stačil uvědomit, co dělám, začal jsem ten polštář trhat. Ve vzduchu se vznášela bílá peříčka. Chytil jsem ten polštář do mohutných čelistí. Bylo zábavné sledovat, jak se celá místnost pokryla vrstvou nadýchaného sněhu.

V tu chvíli jsem zaslechl, jak se otevírají dveře a vzápětí se začal rozléhat křik. Martin mě chytil za obojek a pleskl mě přes čumák. „Ty nevychovaný pse!“ zavrčel a odvlekl mě dozadu na dvorek.

Kňučel jsem bolestí a trápením, přitiskl jsem se na dveře, protože jsem se toužil vrátit zpátky dovnitř, abych dal najevo, jak je mi to líto.

„Takhle to muselo dopadnout!“ křičela Josie. „Nechápu, jak sis mohl myslet, že neapolský mastin bude dobrý mazlíček.“

„To neměl být mazlíček, to měl být hlídací pes!“ zařval Martin. „To ty a Toby jste ho rozmazlili, když jste ho nechávali v domě. Ten pes patří ven.“

Zpátky do domu už jsem se nikdy nedostal. Vzpomínám si na první noc na malém vybetonovaném dvorku. Jakmile se začalo stmívat, cítil jsem se osamělý a byl jsem vyděšený. Zoufale jsem kňučel a kňoural, dokud jsem si neuvědomil, že mě tam chtějí nechat celou noc. Potom jsem začal štěkat. Byly to hlasité zvuky, kterými jsem volal o pomoc, ale nikam to nevedlo. Nakonec jsem únavou upadl do neklidného spánku.

Druhý den ráno se objevil Martin. Vrtěl jsem šťastně ocasem, doufal jsem, že mi odpustili. Určitě mě mají pořád stejně rádi jako já je.

Jenomže on se se mnou nepřišel pomazlit, nepřišel mě vyvenčit ani neměl v úmyslu mě pustit zpátky do domu. Přišel mě přivázat na řetěz. Upevnil mi kolem krku těžké kovové články a škubl řetězem tak prudce, že jsem v šoku zakňučel. Druhý konec řetězu připevnil k plotu a potom zmizel.

Chtěl jsem se rozběhnout za ním, ale ucítil jsem jen cuknutí, jak mě řetěz držel na místě. Znovu jsem začal štěkat. Nevím, kolik hodin jsem to vydržel, ale nikoho to nezajímalo.

Potom se mi všechny dny začaly slévat dohromady. Dvorek byl špinavý a páchl, ale věděl jsem, že je to moje vina. Měl jsem tam provizorní boudu, byl to jen přístřešek poskládaný ze starého stavebního materiálu, uvnitř se válel ručník. Ten byl tak špinavý a vlhký, že jsem se zachvěl, když jsem si do toho přístřešku vlezl. Jakmile ale začal foukat vítr a rozpršelo se, neměl jsem jinou možnost.

Když si Josie nebo Martin vzpomněli, přinesli mi špinavou misku s nějakými zbytky. To bývaly lepší dny. Jenomže takových se dalo napočítat jen pár, takže mi neustále kručelo v žaludku a pronásledoval mě neutuchající hlad.

Léto dávno skončilo a rodina už za mnou na dvorek téměř nechodila. Nejlepší byly chvíle, kdy se objevil Toby, míval provinilý a omluvný výraz. Srdce mi překypovalo radostí, když jsem viděl starého kamaráda, natahoval jsem se k němu a toužil po vlídném doteku. Podrbal mě za ušima, dal mi nějaký pamlsek, ale nikdy se nezdržel dlouho. Viděl jsem, že je mu chladno, tak jsem se mu snažil olizovat dlaně, abych ho zahřál, ale odstrčil mě. „Promiň, chlapče,“ bylo všechno, co řekl, než se vrátil do vyhřátého domu.

Dny se zkracovaly a já se bál, že zima nikdy neskončí. Děsilo mě, jak jsem zeslábl, potřeboval jsem veškerou sílu, abych se alespoň trochu zahřál. Měl jsem pocit prázdnoty a bylo mi jasné, že pokud nepřijde brzo jaro, nepřežiju.

Jen jsem se choulil ve špinavé boudě a doufal v nějaký zázrak.

Jednou ráno, když už se zdálo, že se vrací jaro, mě probudilo kopnutí do břicha. Martin se sehnul k boudě.

„Sousedi už mají toho tvého štěkání dost,“ oznámil. „Je načase se tě zbavit.“

Uvědomil jsem si, že drží konec řetězu, snaží se mě dostat na nohy a chce mě vytáhnout z mého vězení. Vyděsilo mě to, ale zároveň to ve mně vykřesalo jiskřičku naděje. Ať už se bude dít cokoli, nemůže to být horší než můj dosavadní život.

Kapitola 1

Vypusťte sovy

„Akce!“ zvolala jsem. Tým pěti cvičitelů zvířat, každý se sovou na rameni, zvedl ruce nad hlavu. Cílem bylo, aby sovy vzlétly a kroužily jim nad hlavami, jak jsme to nacvičovali. Ve skutečnosti se to ale povedlo jen jedné z nich. Další se rozlétla zpátky k voliéře, věděla, že tam dostane něco k jídlu. Dvě zůstaly sedět svým trenérům na ramenou a poslední se sice rozlétla směrem ke mně, ale potom mi přistála u nohou na trávě a líně si začala čechrat peří. Už dlouhých šest týdnů jsme se snažili ty ptačí mozky něco naučit.

Bylo jaro roku 2004 a zbýval asi měsíc a půl do začátku natáčení filmu Harry Potter a Ohnivý pohár. Jako hlavní cvičitelka zvířat jsem se svým týmem připravovala všechny chlupaté a opeřené herce na jejich role v tomto kouzelném snímku.

Měli jsme scénář a zahajovali jsme přípravné práce. Zvířata procházela základním výcvikem na naší základně ve studiích Leavesden, odkud se řídilo natáčení všech filmů o Harrym Potterovi. Měli jsme pravidelná setkání s režisérem Mikem Newellem, abychom probrali, jak se budou jednotlivé scény natáčet a co se po zvířatech, kterým jsme se věnovali, bude žádat.

Harry Potter byla rozsáhlá produkce, natáčení každé části trvalo téměř rok, práce probíhaly nejen v Leavesdenu, ale na mnoha různých místech. Po začátku natáčení nás čekal ještě výběr dalších zvířat a jejich výcvik. Přestala jsem už počítat, kolik jsme jich od prvních prací na filmech o Harrym Potterovi v roce 2000 vycvičili, ale odhadovala jsem to minimálně na sto padesát.

Právě teď jsme měli ve výcviku dvanáct sov, ale budeme potřebovat téměř sedmdesát dalších. V jedné z nejpůsobivějších scén se mělo objevit najednou osmdesát sov v sovinci v Bradavicích, když Harry Potter, kterého hrál Daniel Radcliffe, zval Cho Changovou, tu ztvárnila Katie Leungová, aby s ním šla na vánoční ples. Mladí herci měli vystihnout rozpačité chvíle první lásky a tým pečující o zvířata se měl postarat, aby všechny sovy houkaly, létaly nebo seděly, to všechno v jedinou chvíli. Vzhledem k našim pomalým pokrokům to nebude snadný úkol. Pokud mám být upřímná, sovy byly zvlášť hloupé. Havrani, jež jsme pro film také cvičili, se dokázali během týdne naučit to, na co sovy potřebovaly minimálně měsíc. Ale byl to už můj čtvrtý film o Potterovi a na svérázné vlastnosti ptáků jsem si zvykla. I přes náročnost výcviku to byly právě sovy, které ze zvířecích herců dostávaly nejvíc e-mailů, především Gizmo, sovice sněžní, jež hrála Harryho mazlíčka Hedviku. Vždycky jsme se snažili fanouškům co nejdřív odpovědět.

„Dobře, není to úplně přesně to, o co usilujeme,“ zavolala jsem se smíchem na ostatní. „Dáme si přestávku.“

Vykročila jsem směrem k buňce, která nám sloužila jako kuchyňka, abych dala vařit vodu. Ostatní spolu se svými tvrdohlavými svěřenci zamířili k voliérám ohrazeným pletivem, kde ptáci mohli volně poletovat mezi tréninky. Prostor, kde jsme cvičili, se měl stát na příští rok naším druhým domovem po dobu, kdy budeme připravovat film Ohnivý pohár. Bylo to vlastně několik polí a luk, ale nacházelo se tam i ubytování pro zvířata, výběhy pro psy a stodola, kterou jsme používali k tréninku za špatného počasí. Další chatka sloužila jako malá kancelář. Nejvýhodnější bylo, že stačilo pár minut chůze a člověk se dostal k hlavním studiím, takže až se začne natáčet, může nás režisér zavolat a my jsme schopni okamžitě reagovat.

„Ty zatracený sovy, co?“ ozval se za mnou známý hlas, když jsem vkládala čajové sáčky do šálků. Byla to Jo Vaughanová, moje zástupkyně a nejlepší kamarádka. Světlé vlasy měla stažené do culíku a jako obvykle jí kolem úst a v jasných modrých očí pohrával úsměv. Jo byla schopná na všem najít něco zábavného, i když se nedařilo, což bylo spolu se smyslem pro humor při práci se zvířaty podstatné. Za čtrnáct let, co jsem cvičila zvířata pro film, jsem zažila, jak zvířata pomočila drahé kousky vybavení, snažila se obcovat s lýtky významných lidí, rozhodla se ani nepohnout, když začínalo ubývat světlo a štáb byl ve stresu, zažila jsem snad všechno, co si lze představit. Při natáčení posledního dílu Harryho Pottera jedna z mých sov odletěla s režisérovými poznámkami. Ale také jsem zažila, jak zvířata, která jsem cvičila, ze sebe vydala to nejlepší a předvedla tak úžasné věci, že hollywoodské hvězdy a oscaroví režiséři nenacházeli slov. Když dojde na výcvik zvířat, musíte počítat s problémy i úspěchy.

S Jo jsme spolupracovaly od roku 1999, kdy jsme se poznaly na natáčení filmu 102 dalmatinů. Já byla hlavní cvičitelka štěňat a ona začínala v mém týmu. Byl to její první film poté, co odešla ze safari parku, kde cvičila lachtany, aby se pokusila o štěstí u filmu. Se stovkami štěňat, jež neposlouchala a čůrala všude po place, to byl křest ohněm, ale Jo se při té práci hodně naučila.

Usmála jsem se. „Zvládneme to, vždycky se to nakonec podaří. Ačkoli by bylo jednodušší, kdyby J. K. Rowlingová zvolila jako hlavní hvězdu filmu nějakého jiného ptáka…“

„Dobře, že jsme si na zítra naplánovali cvičení s kočkami,“ prohodila Jo a chopila se svého hrnku čaje. „Potřebuju si od těch sov trochu odpočinout.“

Cvičitelé Anna, Simon, Dave a Guillaume se nahrnuli do kuchyňky a hlasitě debatovali o tom, čí sova je nejméně nadaná. „Je to bezesporu Leo,“ oznámil Guillaume, energický Francouz, jenž se specializoval na výcvik ptáků. „Jenomže zase ze všech nejlíp vypadá, takže se to nejspíš vyrovná.“

To rozpoutalo novou debatu o tom, která ze sov je nejkrásnější. Cvičitelé se o podobných věcech dokázali dohadovat celé hodiny a všichni vášnivě bránili své svěřence. S úsměvem jsem se opřela v křesle spokojená, že mohu poslouchat, jak se handrkují.

Filmy o Harrym Potterovi byly takové. Tato práce člověka zcela pohltila, najednou jste zjistili, že jste ochotni se hluboce zamýšlet nad tím, jestli má jedna sova pálená hezčí tvář než jiná, která je téměř stejná.

Je šílené na to teď pomyslet, ale když mě přizvali na první film Kámen mudrců, nikdy předtím jsem o sérii knih s Harrym Potterem neslyšela. Vzpomínám si, jak jsem se zmínila přátelům, že jsem dostala smlouvu na „film o nějakém čaroději“. Neměla jsem ani tušení, že z toho vznikne jedno z největších filmových děl, jaké svět spatřil, a poskytne mi práci téměř na deset let.

Do Leavesdenu jsem se vždycky ráda vracela. Nejen proto, že to znamenalo pracovat s velkým týmem talentovaných cvičitelů. Při natáčení filmů, kde vyžadovali jen několik zvířat, jsem tam byla obvykle pouze já, a pokud jsem měla štěstí, tak i Jo. Ale Harryho Pottera se nedalo považovat za obyčejný film a vzhledem k počtu zvířecích herců jsem mohla s hrdostí říct, že vedu jednu z klíčových sekcí.

Z myšlenek mě vytrhl zvuk telefonu z kanceláře. „Dobře, dobře, myslím, že se můžeme shodnout na tom, že sovy jsou velice hloupí ptáci,“ oznámila jsem a vstala ze židle. „Můžeš vzít další patnáctiminutový výcvik a já se potom přidám? Tohle musím vyřídit.“

Zavřela jsem dveře do své malé kanceláře a zvedla telefon. „Haló, tady Julie Tottmanová.“

„Ahoj, Julie, tady Pat.“

„Ahoj, Pat, moc ráda tě slyším,“ řekla jsem a myslela to naprosto vážně. Pat byla majitelka Huga, neapolského mastina, který hrál Hagridova psa Tesáka. Kdykoli se začal natáčet nový film o Harrym Potterovi, Pat nám půjčila Huga, abych s ním mohla cvičit a přivézt ho na natáčení. Měli jsme začít s výcvikem během několika týdnů. Na seznamu věcí, které je potřeba udělat, jsem měla i telefonát Pat, kdy bych s ní vše probrala. „Jak se daří tomu tvému skvělému klukovi? Nemůžeme se dočkat, až ho uvidíme.“

„No, právě o to jde,“ pronesla Pat a já vnímala její váhavý tón. „Mám asi špatné zprávy…“

V tu chvíli jsem zapomněla na tvrdohlavé sovy, protože bylo třeba vyřešit novou krizi.

Kapitola 2

Ztráta Huga

Jo se objevila asi za dvacet minut. „Julie, co se děje?“ zvolala, když zaklepala a vešla do kanceláře. „Prošvihlas chvíli, kdy Leo jednou konečně dělal, co jsem po něm chtěla.“

Jo si všimla mého výrazu a zarazila se. „Pane bože, co se stalo?“

S povzdechem jsem si mnula spánky. „To volala Pat. Má strach o Huga. Zdá se, že je na tom hůř, tak jsem jí navrhla, aby ho už nechala odpočívat.“

Asi jsem měla tušit, že to přijde. Neapolští mastinové jsou velcí psi, kteří mívají obvykle kratší délku života než jiná plemena, většinou se dožívají osmi až devíti let. Hugovi bylo sedm a Pat si poslední dobou všimla, že má strnulejší chůzi, když s ním šla ven. Byl to projev stárnutí a Pat byla přesvědčená, že by ho už neměla zatěžovat. Okamžitě jsem s ní souhlasila, na blaho zvířat myslím vždycky především. Ani jsem Huga nemusela vidět, aby mi bylo jasné, že pokud má jeho majitelka nějaké pochybnosti, neměl by dál pracovat. A to samozřejmě vylučovalo další blázinec spojený s natáčením nového dílu Harryho Pottera.

„Je mi moc líto, že jsem tě zklamala, Julie,“ omlouvala se Pat do telefonu. „Vím, že natáčení má za chvíli začít, ale já si těch změn u něho všimla teprve poslední dobou.“

Ujistila jsem ji, že se zachovala naprosto správně. V žádném případě bych nestála o nic, co by vystavilo Huga riziku. Zdraví a štěstí zvířecích herců je pro mě vždycky na prvním místě, všichni si zaslouží klidný odpočinek, když ta doba přijde. Ale znamenalo to, že budeme muset najít jiného psa, a to opravdu rychle.

Jo se svezla do ošuntělého otočného křesla a vstřebávala tu informaci. „Tak to sebou budeme muset hodit, abychom našli jiného,“ řekla. „Čas není na naší straně.“

Přikývla jsem. Přesně to mě zdrželo v kanceláři poté, co jsem domluvila s Pat.

Když jsem začínala s výcvikem nějakého psa od začátku, obvykle jsem s ním chtěla pracovat minimálně dvanáct týdnů, než jsem ho vzala na natáčení. Nejdřív bylo potřeba si s ním vytvořit vztah, potom přejít na jednoduché povely a posléze na nácvik specifických věcí, které byly potřeba pro film. Ohnivý pohárse začíná točit za necelý měsíc a půl. Scény s Tesákem naštěstí nebyly mezi prvními, ale to nám moc nepomohlo, protože až se zahájí natáčení, budu mít plné ruce práce, takže bylo důležité pustit se do výcviku nového psa co nejdřív.

Byla jsem si dobře vědoma, že je to významná výzva. Neapolský mastin je vzácné plemeno, v Británii se každý rok registruje jen asi sto dvacet štěňat. Navíc s těmito psy není jednoduché pracovat. Vždycky existují výjimky, ale rasa má na osobnost psa velký vliv. Obecné vlastnosti závisí na tom, proč byla daná rasa původně vyšlechtěna. Například společenští pejsci byli vyšlechtěni, aby seděli aristokratickým dámám na klíně a ony se s nimi mohly mazlit, zatímco teriéři obvykle naháněli králíky a lišky v norách a strašně rádi hrabali. Mastinové byli hlídací psi, podle mé zkušenosti byli ostražití k cizím lidem, chovali se obezřetně a občas i agresivně.

Hugo byl od přírody podezíravý pes, ale během tří filmů a spousty cvičení byla radost s ním pracovat.

Časem se choval daleko přátelštěji, občas možná až příliš. Musela jsem se usmát, když jsem si vybavila, jak jsme s ním byli v ranní show na stanici ITV. Tak nadšeně se vítal s moderátorkou Fern Brittonovou, až byla celá oslintaná.

„Víš, že Huga našel Gary,“ připomněla jsem Jo. „Ale tentokrát to bude na mně.“

Gary Gero byl hollywoodský cvičitel, který mi pomohl k velkému průlomu, když mě v roce 1995 najal jako hlavní cvičitelku psů do filmu 101 dalmatinů. Tehdy jsem si teprve získávala své místo mezi cvičiteli na volné noze a roky jsem se snažila dostat se k filmu jakýmkoli možným způsobem.

Začínala jsem úplně od píky, dokonce jsem nabízela, že budu zdarma čistit psí kotce a zvířecí klece v naději, že získám nějakou práci u agentury, jež najímala zvířata do filmů. Gary dokázal rozpoznat můj potenciál. To díky němu jsem se dostala k filmům o Harrym Potterovi.

Jeho firma Birds & Animals Unlimitid se sídlem v USA získala smlouvu na hledání a výcvik zvířat pro první film, který jsme točili v roce 2000. Přijal mě spolu s Jo, společně jsme pracovali na filmech Harry Potter a Kámen mudrců a Harry Potter a Tajemná komnata. O něco později, v roce 2003, mě Gary postavil do čela britské pobočky své firmy Birds & Animals UK, kterou jsem teď už vedla nezávisle. Tesák patřil k největším zvířecím rolím v obou filmech, tentokrát ale nebude Garyho zodpovědností najít toho správného psa, připadne to na mě.

„Je dobré vědět, kde začít,“ prohodila Jo. Pustila laptop, otevřela Google a naťukala: záchranné stanice neapolských mastinů ve Velké Británii.

„Podívej, existuje organizace na záchranu mastinů. Proč jim nezavoláš? Zapomeň pro zbytek dne na výcvik sov, postarám se o to.“

Byla jsem Jo velmi vděčná, vždycky dokázala udělat tu správnou věc. Byla velice systematická a praktická, patřilo to mezi věci, jež jsem na ní obdivovala, když jsme se setkaly při natáčení filmu 102 dalmatinů. Zároveň měla moc ráda zvířata, poskytovala zachráněným zvířatům druhou šanci na štěstí – stejně jako já.

„Děkuju, zlato,“ usmála jsem se. „Jdu na to. Hodně štěstí s těmi sovami…“

Jo mi stiskla rameno a zamířila ke dveřím, já se vrátila zpátky ke svému laptopu. Nadšená skupina, která tuto rasu zachraňovala, byla vhodným místem, kde začít.

Vždycky jsem se snažila dostat zachráněná zvířata do filmů, protože v útulcích najdeme mnoho zvířat, jež zoufale touží po novém životě. Svírá se mi srdce při pomyšlení, s jakou krutostí se někteří lidé ke zvířatům chovají, ale bez ohledu na to, jaké hrůzy tato stvoření zažila, z nich lze při vlídném zacházení a pečlivém tréninku udělat hvězdy. Svět je odepsal, ale já ze zkušenosti věděla, že zachránění psi bývají často ti, kteří pracují nejusilovněji. Většinou jsou to loajální a milující zvířata. V mém prvním projektu v rámci Birds & Animals UK se objevilo úžasné zvíře z útulku: fenka yorkshirského teriéra Pickles zažila nepředstavitelnou krutost jako chovný pes v množírně, ale nakonec všechny ohromila coby hvězda filmu pro puberťáky Co ta Katka chce. Pickles byla stále mým milovaným mazlíčkem a lásku, kterou jsem jí věnovala, mi vrchovatou měrou oplácí.

Procházela jsem stránky organizace zachraňující mastiny, dokud jsem nenašla telefonní číslo. Rozechvěle jsem ho vytočila a zkřížila prsty. Budou mít, co hledám?

Ozvala se přátelská žena, která se jmenovala Debbie. Myslím, že to nejdřív považovala za žert, když jsem jí vysvětlila, že volám z natáčení filmu o Harrym Potterovi a hledám psa, který by hrál Tesáka. Když jsem ji ujistila, že opravdu jsem ta, za niž se vydávám, měla pro mě špatné zprávy.

„Víte, moc ráda bych vám pomohla,“ začala. „Pro nás milovníky mastinů bylo úchvatné, když jste ve filmu použili neapolského mastina. Myslím, že moc lidí je neznalo, dokud jste tu rasu neproslavili. Ale momentálně tu žádné nové zvíře nemám.“

„To je v pořádku,“ ujistila jsem ji a snažila se, aby v mém hlase nebylo znát zklamání. „Dáte mi vědět, kdybyste se dozvěděla o nějakém, který by potřeboval nový domov?“

„Samozřejmě!“ vyhrkla Debbie. „Máte zájem o nějakou konkrétní barvu?“

„Vlastně ne,“ odpověděla jsem. „Je to úplně jedno, na tom dokážeme zapracovat.“ Hugo byl „modrý“, což je vlastně tmavě šedá, ale věřte tomu nebo ne, psy často barvíme. Používáme na to zvláštní přípravek vhodný pro zvířata. Ve filmech 101 dalmatinů a 102 dalmatinů jsme pejskům často domalovávali skvrny, aby jejich vzhled odpovídal, když stejnou roli hrálo víc zvířat.

Debbie si zapsala kontakt. „Budu mít oči na stopkách, Julie,“ řekla mi. „Pokud něco objevím, dozvíte se to jako první.“

Zavěsila jsem a srdce mi zklamáním pokleslo. Bude to ještě horší, než jsem si myslela.

Kapitola 3

Hledání pokračuje

Zalovila jsem v zásuvce psacího stolu a vytáhla ohmataný diář, kde jsem schraňovala čísla všech útulků a charitativních organizací, s nimiž jsem jednala. Metodicky jsem vytáčela jedno číslo za druhým. Všude mě nadšeně zdravili a zajímalo je, jak žijí kočky nebo psi, které jsme od nich během let převzali. Moc ráda jsem si se starými známými popovídala. Mám zkušenosti, že lidé, kteří pracují v oblasti záchrany zvířat, patří mezi ty nejhodnější a nejvlídnější na světě. Když jsme se ale dostali k otázce, kvůli níž jsem volala, odpověď byla stále stejná. Ne, neapolského mastina nemají, ale kdyby se o nějakém doslechli, dají mi vědět.

Odpoledne ubíhalo a než jsem si toho všimla, bylo pět. Útulky budou na noc zavírat, kromě toho už jsem svůj malý černý notýsek téměř vyčerpala. Kéž bych hledala stafordširského bulteriéra nebo nějakého křížence, pomyslela jsem si. Tihle chudáci jsou v útulcích a záchranných stanicích zastoupeni velice hojně, ale není to spravedlivé, protože z nich bývají skvělí mazlíčci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zachraň mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.