David Glockner

Tajemství rodu Rottových

© David Glockner, 2022

ISBN 978-80-242-7944-2

1

Bylo jasné, že se zase děje něco strašlivého. František to poznal podle toho, že matce na obličeji naskákaly červené skvrny. Strnule hleděla kamsi za jeho záda. Mohl se otočit, ale tak nějak tušil, že by se všechno ještě zhoršilo.

„Nech toho,“ kníkla matka.

„Proč,“ zaburácel hlas vzadu.

„Chováš se jako blázen.“

„Cha! Takže já jsem podle tebe blázen?“

„Někdy se tak chováš.“

„A ty se mi divíš?“

To už František ucítil ten nezaměnitelný odér, štiplavý, hrozivý a věštící bolest. Opustil nedodělaný hrad z dřevěných kostek, který tak pracně celé hodiny budoval na koberci uprostřed pokoje, a po čtyřech se začal soukat k matce. Jako obvykle se omotal okolo jejích nohou. Zabořil tvář do měkké látky matčiných kalhot.

„Ten kripl musí z domu.“

„O tom už jsme mluvili.“

„Tak co tu ještě dělá?“

„Je to náš syn.“

Od dveří se ozvalo mohutné, téměř zvířecí odfrknutí. Další mohutný závan štiplavého puchu. Dunění kroků na podlaze. Matka se zakymácela.

„Děvko!“

To slovo František slýchal stále častěji. Netušil, co znamená, ale věděl, že matku vždycky rozčílí. Ale teď se místo obvyklé lamentace ozvalo jen zachrčení. Její nohy začaly poskakovat, dokonce ho na okamžik bolestivě přišláply, takže se jich radši pustil a nasoukal se pod stůl. Cípem ubrusu si utřel nos a uslzené tváře.

Nad jeho hlavou se to zatím pěkně mlelo. Funění, hnusná slova, drcená mezi zuby, mlaskavé rány, praskání přetržených nití, bolestné výkřiky, dušené už v zárodku něčím obrovským. Stůl se i přes své rozměry začal posouvat ke zdi a František, aby nepřišel o úkryt, se soukal s ním.

„Zabiju tě, ty mrcho,“ mumlal děsivý hlas nad Františkovou hlavou. „Chcípneš, a ten tvůj kripl taky.“

Matka neodpovídala. Jen divně dýchala, hrozně rychle a nahlas. Stůl se otřásal a pomalu se blížil ke zdi. Ubrus se sesunul na parkety. František teď jasně viděl obrovité nohy v kostkovaných bačkorách. Ty mě v příští chvíli zadupou do země, pomyslel si a nijak o tom nepochyboval. Čišelo z nich přece tolik nenávisti. Promění Františka v krvavou kaši, a tu pak vychlemtá psí smečka, kterou sem pustí ze zahrady.

Začal hlasitě naříkat. Nohy v bačkorách zlobně zadupaly.

„Mlč, kriple,“ ozvalo se zhůry, ale František to nedokázal. Děs ho naprosto pohltil. Ani nevnímal, když ho jedna bačkora zasáhla do žeber. Křičel ještě hlasitěji, takže následovalo pár dalších kopanců, nebo spíš jen pokusy o ně, protože zasáhnout to křehké tělíčko schoulené hluboko pod stolem nebylo vůbec snadné.

A pak Františka ovanul puch z jeho úst. Tvář brunátná hněvem zastínila úplně všechno.

„Tak polez ven, kriple. A fofrem!“

Ani se nehnul. Zatajil dech. Na podlaze pod ním to začalo čvachtat.

„Ty ses pochcal!“

Pařáty nabité nenávistí ho popadly a vlekly pryč. Najednou ležel na zádech uprostřed trosek svého dřevěného hradu a civěl na ty tři věci, obrovské věci v jeho podbřišku. Trčely nad červenými trenýrkami, obklopeny temnou houštinou, pod níž prosvítala bledá kůže.

Kdesi daleko plakala matka. František se tím směrem otočil, ale to, co viděl, dost dobře nechápal. Nahá kolena, stehna, a podobné území jako to, které se vznášelo nad ním. Takhle se dostává na holou, napadlo ho. Jenom nějak opačně.

Takže matka také dostává nařezáno?

Netvor se najednou začal chechtat. Stále hlasitěji a hlasitěji. František, uchvácený tím nečekaným veselím, se k němu po chvíli přidal. Zavřel oči, cenil holé dásně a škubal tenkýma ručkama do rytmu, který udával netvor svým smíchem. Hrůzy končí, vše se vrací k normálu. Hurá!

Spolu s pocitem úlevy a nesmělého štěstí ho zaplavil proud něčeho horkého a pronikavě čpícího. Pootevřel jedno oko, ale okamžitě ho zase zavřel. Nepokoušel se tomu proudu uniknout. Trpně ležel a čekal, až to přestane. Z vlastní zkušenosti věděl, že s tímhle nic nenadělá. Když se čůránkám chce ven takhle moc, nikdo je nezadrží.

Vlastně ho potěšilo, že se to týká i Netvora.

Všechno, co dělala, se vznášelo na vlnách jakési vesmírné harmonie. Ale i do ní občas pronikaly falešné tóny skutečného života. Měla to štěstí, že žila ve zlaté kleci, kterou jí závidělo mnoho lidí, dokonce i ti, kteří věděli nebo tušili, jak ostré hrany ta klec má, protože majitelem té zlaté klece byl Netvor.

Říkala mu tak přede všemi. A on si tu přezdívku oblíbil. Sám se jí nakonec chlubil a dokonce vyžadoval, aby to na něj v těch nejintimnějších chvílích křičela.

Vlastně si ani nebyla jistá, jestli ho opravdu nenávidí. Jejich život se pomalu, ale jistě měnil v nekonečný řetěz potyček, z nichž on vždy vycházel jako vítěz a ona jako ponížená a poražená, přičemž obojí jen hrála, protože jí bylo čím dál tím víc jedno, co se kolem ní děje.

Především jí přestalo záležet na tom, co se děje s jejím tělem. Co s ním kdo provádí. Její tělo jedlo, pilo a milovalo se nezávisle na její mysli. Snila, i když bděla, a do skutečného života nahlížela jen sporadicky a s nechutí. Vždy to pro ni končilo zklamáním, a tak se naučila tajnému umění bleskových proměn. Tak třeba když Netvor pořádal ty své nekonečné pijatiky, na které sezval kumpány z ústředního výboru, dokonce i Rusáky, kteří do sebe lili ve stoje celé lahve vodky a pak plánovali, koho nechají zastřelit pro výstrahu. Jejich ženy s jednotným účesem, připomínajícím nalakovanou šnečí ulitu, se přitom smály a šťouchaly do svého okolí mohutnými ňadry ukotvenými ve špičatých tvrdých podprsenkách. Tyhle večery a noci byly nesnesitelné, srovnatelné s pobytem na mučidlech, ale její mysl dokázala tyhle naduté bolševické šviháky a jejich kypré děvky přeměňovat v arkádské pastýře a nymfy. Podlaha, politá chlastem a plná nedopalků, se přeměnila v zelený trávník, nemotorné páry točící se na parketu s půvabem raněných medvědů se staly vílami a veselými skřítky. Statné matróny s tvářemi červenými jako třešně se proměnily v Hesperidky, kroužící kolem stromů, přetížených zlatými jablky.

Snila i v noci, ale jinak a divočeji. Když se z jejích očí zvedla záclona spánku, vždy dlouho ležela, aby v klidu mohla vplout do kouzelného království svých denních snů.

Kdysi bývala báječná houslistka. Ale pak přišel ten skandál. A šílenství. Konec s účinkováním v orchestru.

Hrát ale nepřestala. Teď už jen v duchu. A nejenom na housle. Někdy to byla harfa, jindy hoboj nebo flétna. Hudba jí zněla v hlavě skoro pořád, někdy jen podbarvovala sny, v jejichž pavučinách trávila dny, jindy se zas její nitro měnilo v orchestr, který vyhrával zelenému pahorku na konci zahrady, okrasným keřům dole v parku, anebo potůčku bublajícímu strachy, protože jeho koryto neomylně směřovalo do městské kanalizace.

Někdy měla pocit, že existují stvoření, kteří tu krásu z její mysli mohou zaslechnout. Tak třeba čáp, který jednoho dne přistál na střeše sousední vily a jako uhranutý na ni civěl, dokud symfonie v její hlavě neskončila. Pak vydal dlouhý a skřípavý zvuk, pokýval hlavou, zdálo se, že uznale, a zase odlétl.

Pak existovala stvoření, u nichž si byla jistá, že její vnitřní hudbu nikdy neuslyší a ani slyšet nechtějí. Patřil mezi ně především Netvor. Ne že by neměl hudbu rád. Sám byl docela slušný zpěvák a kytarista. Ale jeho styl byl na míle vzdálený éterické lehkosti, kterou milovala ona. Až fanaticky vyznával říznost a rytmus, takže i na návštěvě operních představení si podupával do rytmu árií.

Říznost a rytmus. To vyžadoval za všech okolností.

Ne že by to o něm nevěděla hned na začátku. Naopak. A imponovalo jí to, protože ty dvě věci byly přesně to, čeho ona samotná nebyla schopna.

Na rozdíl od svého muže byla ona něco jako královna polovičatosti a nerozhodnosti. A také královna smůly. Když čekala dítě, zemřela jí máma, která se bláznivě vypravila k nějaké kapličce v horách, aby si tam u dávno mrtvého svatého vyprosila pomoc v záležitosti, o níž s dcerou odmítala mluvit. Výsledkem matčiny pouti bylo, že se cestou nachladila a do dvou týdnů umřela na zápal plic. A její dcera se další roky trápila otázkou, zda matčina náhlá smrt nebyla náhodou součástí plánu, protože v jistém smyslu měla žádoucí výsledek – matka měla teď příležitost vyhledat osobně svaté, ve které tak pevně věřila, a žádat je o pomoc v té tajemné záležitosti tváří v tvář.

To Netvor o pomoc žádat nemusel nikoho. Spíš to bylo naopak, prosebníci přicházeli za ním, protože patřil mezi elitu společnosti. Šéfoval podniku zahraničního obchodu, což bylo jedno z nejlukrativnějších zaměstnání v celé zemi. Patřila mu luxusní vila, kterou kdysi nechal vystavět ředitel Živnobanky a kterou po válce zabavil stát, aby ji pak velkoryse daroval Netvorovu otci, dlouholetému členovi ústředního výboru komunistické strany, a ten ji obratem převedl na svého syna. Kolem vily byla tak velká zahrada, že okolní parky proti ní byly ubohá plivátka. Kromě toho měl Netvor také chatu na Sázavě, hbitý automobil značky BMW a služební šestsetrojku, kterou většinou řídil sám, dokonce i když byl namol. Na úzkých silničkách kolem Sázavy se vždycky řítil takovou rychlostí, že byla ráda, když mohla vystoupit. Hotové jízdy smrti.

Někdy celé týdny trávil na cestách. Prý služebních, ale ona tušila, že jsou to spíš cesty bonvivána. A že často nevedou ani mimo Prahu. Jednou dokonce zaslechla, jak si paní, která měla na starost úklid vily, šušká s Netvorovým řidičem, že celou noc musel svého zaměstnavatele vozit po Praze od baru k baru, což bylo snesitelné jen do chvíle, kdy se k nim přidal generál Šejna.

„To je teda dvojice, to vám řeknu. Jako dva gangsteři. Mafiáni. Co já jsem musel vyslechnout! A pak se Šejnovi udělalo zle. Naštěstí měl tolik slušnosti, že si nablil do rukávu. I tak to byla hrůza. Ten smrad, než jsem ho dovezl do Dejvic. Vysadil jsem ho před domem. A víte, co udělal? Vyklepal ten hnus přes plot sousedovi do zahrady.“

Generál Šejna byl floutek, hochštapler a podvodník, který se neštítil ničeho. Na své flámy potřeboval obrovské množství peněz, tak velké, že vlastně nebylo možné získat je legálně. Kariéru začal tím, že si za války vyrobil falešný průkaz úředníka cenové kontroly a vydíral jistou Marii Kuklovou, majitelku malého krámku, kvůli potravinovým lístkům. Bylo mu tehdy pouhých šestnáct let. Po převratu se dal k armádě a během několika let se vypracoval ze zemědělského dělníka na nejmladšího generála v zemi. Ani ne tak kvůli svým velitelským nebo strategickým schopnostem, ale kličkoval vzhůru díky svému talentu emotivně žvanit o čemkoliv, zejména o myšlenkách socialismu. Neváhal ani podřezat větev svému nejvyššímu veliteli, ministrovi obrany Alexeji Čepičkovi. Prezident Novotný si liboval, že jedině Šejna mu dává pravdivé informace o situaci v armádě, a to urychlilo jeho vzestup. Stal se i poslancem, ale ani několikanásobný plat a tlusté obálky s penězi, které po Stalinově vzoru rozdával svým soudruhům prezident, nestačily krýt jeho výdaje. A tak se vrhl do podivných obchodních machinací. Na vlastní triko prodal z armádních rezerv několika zemědělským družstvům tuny nedostatkového osevního semena jetele a vojtěšky a vytvořil gang, který prodával ojetá armádní auta.

Pak se spojil s Netvorem a postoupil do vyšší třídy šmelinářství. Ti dva byli opravdu pěkná dvojka. Vojenská auta a semínka byla jen viditelným vrcholkem ledovce. Skutečné velké peníze k těm dvěma přitékaly z provizí za různé licence a napůl tajné dodávky zboží a technologií do arabských zemí, Jižní Ameriky a do Afriky.

Věděla minimálně o dvou místech, kde Netvor ukrýval tlusté svazky dolarů a západoněmeckých marek. A také pár prutů zlata a hrst drobounkých diamantů, z nichž jeden směla nosit v broži, kterou si připínala jen při návštěvách opery, kde bylo minimální riziko, že šperk začne zkoumat nějaká závistivá soudružka.

„Na tomhle šutříku lpí hektolitr lidské krve,“ zubil se Netvor. Nebyl to žert, ale kusá informace. „Nechci, aby se v tom někdo šťoural. Rozumíš? Dokud se to tady nepodělá a vrátí k normálu, tak prostě takové věci musíme ukrývat.“

„A pak bude co. Až se to tu podělá,“ chtěla vědět.

„Pak si ty diamanty nech třeba nastřílet do obočí,“ zavrčel a nechal ji s tou podivnou představou stát uprostřed pokoje.

Netvor byl dobrý milenec. Přesně tak násilnický, jak potřebovala. Nebýt Františka, možná by jejich manželství docela klapalo. Ale takhle? Netvor se za toho podivného malého tvora s nehezky dlouhými a vyzáblými končetinami styděl.

„Je jako pavouk,“ vrčel vztekle, „kterej ze mě vysává sílu. Jak ho vidím, tak jsem hned unavenej. Jak potom mám obchodovat? Kdybys viděla, s jakejma parchantama musím jednat. Jsou to vrazi. Zabijáci. Surovci. Nebýt těch našich zašpérovanejch hranic, nemohl bych tak klidně usínat. Víš, jak to myslím? František by měl jít z domu.“

„Zabili by jen tebe, nebo i nás,“ ptala se naivně.

„Všechny! I tu tvoji pošukanou mámu,“ odpověděl s gustem.

„Ale ta je mrtvá,“ namítla chabě.

„Tak by zabili toho tvýho chcípáka dvakrát. Co myslíš?“

„Když půjde z domu, tak ho nezabijí?“

Zavrtěl unaveně hlavou.

„Co to pořád meleš? Nikdo nikoho zabíjet nebude. Je kolem nás armáda pohraničníků. A pak tajná služba. Ty sis nevšimla toho auta, co parkuje pořád dole v ulici?“

„Hlídají nás?“

„Co jiného.“

„A co když ne.“

„Nic jiného na práci nemají.“

„Co když jo. Co když hlídají tebe. Víš, jak to myslím.“

Podíval se na ni tak zle, až dole celá zvlhla. Chytil ji za ramena.

„Tak tohle už, děvenko, nikdy nevyslovuj. Nikdy, rozumíš?“

I.

2

Březen, o padesát let později

Pod litinovou pánví se rozhořel plyn. Kočka, která na ní ležela, se jen lehce přetočila. Pár chlupů jí přitom vylezlo přes okraje, ale k Vilémovu údivu se nezačaly škvířit a smrdět. Kočka si dál hověla na svém improvizovaném pelechu, jako by se nic nedělo. Jako kdyby necítila, že se blíží chvíle, kdy bude za živa upečena. Jako kdyby si myslela, že jí obvyklá sada kočičích životů zaručí, že pobyt na rozpálené pánvi přežije a že jí hrozí smrt, až když se od ní někdo zakousne.

Viléma zachvátila lítostivá panika. Tu kočku je přece potřeba zachránit! Rozhlédl se kolem, aby našel pro tuhle myšlenku podporu u ostatních, ale ti se jen tiše drželi ve stínu. Vypadali víc jako stíny než jako mlčící publikum. Došlo mu, že od nich se ničeho nedočká. Jsou to stíny, které jen stíní. Nic víc.

Kočka mňoukla, protože se jí zřejmě začaly připalovat tlapky. Ale nezvedla se. Zřejmě obzvlášť pitomý a líný exemplář, pomyslel si Vilém. Stejně pitomá jako pánev, protože té zas chyběla rukojeť. Ale co. Když budu rychlý, nic neucítím.

V tom okamžiku se stíny kolem Viléma rozjasnily a on se probudil.

Zmatený snem zašátral po mobilu. Jenom se chtěl podívat, kolik je hodin, ale displej mu nabídl mnohem zajímavější informaci. Zprávu od Zuzany.

Jsme v hotelu Janova huť. U Rumburku. Můžeš přijet?

Pocítil takovou radost, až mu vyhrkly slzy. Jistěže můžu, vykřikl nahlas. A jak rád! Rumburk. Kde to je? Až úplně na severu. Z Prahy necelé tři hodiny jízdy autem. Takže v poledne tam bude.

O pár vteřin později mu došlo, že zpráva je divná.

Zuzana ji odeslala ve dvě v noci pomocí messengera, což by samo o sobě tak divné nebylo, protože messenger byl obvyklý dorozumívací kanál mezi nimi, dokonce i když byli oba v jednom bytě. Ani čas odeslání nevzbuzoval podezření, protože Zuzana se od svých jedenácti let soustavně pokoušela zvrátit klasické rozdělení dne na den a noc. Ani formulace zprávy nebyla nijak zvláštní. Zuzu se takhle vyjadřovala často. Stručně a nejasně. Můžeš přijet?  – to má být volání o pomoc? Nebo jen rozverné pozvání, protože se dceři zastesklo po otci? Nebo něco úplně jiného?

Říkal si, že kdyby se ocitla v opravdových nesnázích, určitě by rovnou zavolala. Jenomže nezavolala. Nebo se nedovolala, protože tam, kde je, je chatrný signál. Anebo už jeho telefon začíná dosluhovat a dělá jen to, na co jeho unavené čipy stačí, a noční hovory jsou na něj moc?

Stále ještě obluzený znepokojivým snem klikl na Zuzanino číslo. Je devět hodin dopoledne, to už by mohla být vzhůru. Nedělal si iluze, že by telefon vzala, ale doufal, že v příští půlhodině nebo hodině nějak zareaguje. Další zprávou, anebo když bude v obzvlášť dobré náladě, dokonce telefonátem.

Jenomže její číslo bylo nedostupné.

Dal si ledovou sprchu a zkusil to znovu. Pak na internetu vyhledal telefonní číslo hotelu a vytočil ho. Po nekonečně dlouhém vyzvánění se ozval laskavý ženský hlas. Představil se a velice zdvořile se zeptal, zda by mohl mluvit se svou dcerou.

„Zuzana Drozdová. Nevím, ve kterém pokoji bydlí. Nemohu se jí dovolat na mobil.“

„Omlouvám se, ale o našich hostech nepodáváme žádné informace.“

„Je to moje dcera.“

„To ale nemohu vědět.“

„A můžete jí aspoň předat vzkaz, ať mi hned zavolá?“

Chvíli bylo ticho a pak žena opatrně souhlasila.

„A ještě jí řekněte, že dorazím kolem poledne. Moc vám děkuji.“

Připadal si jako zaseklá vteřinová ručička. Ty dvě větší pádí kolem ciferníku, a ona se jen zmítá na místě. Pro většinu nepozorných pozorovatelů je všechno v pořádku. Ale není.

Zuzaně je devatenáct a je skoro dospělá, říkal si zarputile. A není to poprvé, co se někam vydala s kamarády. Vždyť je to v poslední době protřelejší cestovatelka než já. Trajdá po světě se školou, nebo jen tak, s kamarády. Potřebuje se osamostatnit, získat pocit, že rozhodnutí dělá ona, a ne nějaký stárnoucí rodič, který má o jejích potřebách velice zkreslené představy.

Ale stejně.

Má před maturitou a čekají ji přijímačky na vysokou. Týden jarních prázdnin by měla strávit učením. Tak to bývalo za Vilémových časů. Jenomže Zuzu zmizela hned v sobotu ráno, ani se nerozloučila, jen se rychle vytratila z bytu a nechala tátu samotného, s plným talířem vajíčkových topinek, které nakonec s velkým sebezapřením spolykal sám, protože vyhazovat jídlo se nemá, tak byl vychovaný.

Pochopitelně se pokusil uplatnit svou rodičovskou autoritu, takže za ní vyběhl na schodiště a položil dceři otázky, které se nabízely. Kam jede, s kým a na jak dlouho. Zuzana odpověděla jakýmsi zahuhláním. Když ji požádal, aby mu to zopakovala o trochu zřetelněji, obrátila oči v sloup a zahleděla se na displej svého telefonu.

Možná se jela někam učit se spolužáky, namlouval si pak Vilém nad topinkami. Vlastně tomu i věřil. Zuzana přece není to, čemu se kdysi říkalo tak poeticky závadová mládež. Nepije, nekouří, nefetuje, nic z toho nikdy ani nezkoušela, ne proto, že by jí to někdo zakazoval, ale protože to prostě považuje za ztrátu času. Dokonce se zdálo, že beze šrámu proplula i obdobím, kdy se navazují první vztahy. Kluci, kteří se poslední čtyři roky kolem Zuzany motali, vypadali jako hodná a neškodná stvoření. V sedmnácti s jedním z nich začala dokonce chodit. Byl o dva roky starší, ale vedle Zuzany stejně vypadal jako dítě. Poslední dobou ale z jejího života tak nějak vymizel. Když se Vilém opatrně zeptal, jak to s ním Zuzana má, dostal odpověď, s níž si nevěděl rady: „Odloučení je projevem důvěry.“

Tehdy si poprvé uvědomil, jak mizivá je jeho šance pochopit, co se odehrává v mysli jeho dcery.

Zuzana byla chytrá, ale také svéhlavá. Škola ji nebavila, polovinu učitelů považovala za kokoty a pár předmětů za naprosto zbytečné, což se projevilo tím, že z nich občas nosila trojky a čtyřky. Když ale šlo do tuhého, vykouzlila z nich v rekordním čase jedničky. Už v lednu ji hned v prvním kole přijímaček přijali na architekturu, ale Zuzana byla odhodlána paralelně začít také studium biochemie na Karlově univerzitě. Prý teprve uvidí, co ji bude víc bavit. Vilém se potichu modlil, ať zvítězí biochemie, protože je to seriózní obor, v němž není tolik velikášství, podlézavosti a šílenství jako v architektuře. Svůj názor ale projevil jen velice opatrně, protože už dávno poznal, že pokud Zuzanu k něčemu nutí nebo jí to okatě rozmlouvá, všechno se jen zkomplikuje. Zuzana byla v mnoha věcech naivní, mnohdy vypadala jako ztělesnění nejistoty, ale uvnitř z ní už rostla tvrdá a cílevědomá žena. Vilémovo rodičovství se proto postupně omezilo na roli zásobovače a ochránce, který nesmí vystupovat ze stínu, dokud k tomu není vyzván.

Ale není náhodou teď vyzván, aby ze stínu vystoupil?

Kdyby měl po ruce kopretinu, začal by z ní trhat okvětní lístky, pomyslel si. Vadí, nevadí. Má jet, nemá jet. Pak si uvědomil, že jakékoliv váhání je nesmysl a že stejně nemá nic lepšího na práci. Jen čučet do knih nebo na seriály, jejichž existenci mu odhalila dcera a které na něj působily příjemně psychotropním dojmem. A navíc: jeho duše se chvěla strachem jako osika.

Za dvě a půl hodiny byl na místě. Hotel byl v rozlehlé budově s cihlovou fasádou protkanou černě natřenými trámy, romanticky strašidelný, s velkou prosklenou jídelnou a řadou věžiček na střeše. Ve vysokých úzkých oknech jídelny se zrcadlil oválný rybník s travnatou pláží a úzkým molem, které zřejmě v létě sloužilo jako skokanský můstek.

Než vešel dovnitř, znovu zavolal Zuzaně. Stále nedostupná.

Snaživě si řekl, že Zuzana ještě spí, i když je poledne. Vždyť má prázdniny. A jestli je tu s nějakým klukem… Co dělal on, když mu bylo devatenáct? Na co myslel? Chtěl by snad vlastní dceři odpírat ty nejpřirozenější radosti? Je jí devatenáct! Ne dvanáct, nebo patnáct. Nebo sedmnáct. Nebo kde je ta hranice, kdy se dítě o sebe postará samo. Je vůbec někde?

Ale stejně…

Choval se jako splašený puberťák. Ne jako moudrý otec, kterému už dávno zešedivěly skráně a který poznal a přežil všechny možné kombinace katastrof a neštěstí. Kdyby někdo dokázal odposlouchávat zvuky z jeho mysli, slyšel by právě teď vytí, nářek a řadu neartikulovaných stížností.

Jak strašně nesnášel tohle vnitřní skuhrání. Naprosto přesně věděl, že je to důsledek dlouhodobé nečinnosti a toho, že se na Zuzanu nezdravě upnul. Žádné pracovní povinnosti, žádný finanční stres. Plno času a prostoru, v němž mohly pohodlně bobtnat vzpomínky, které měly být zapomenuty, a sny, které se měly rozplynout. A k tomu ta smrtící kombinace: jediný rodič, jediná dcera. Téměř incestní situace. Ani nemusel chodit k psychiatrovi, aby věděl, že to je moc špatně.

Otřásl se nad vlastní ubohostí a pokusil se brát svět takový, jaký je.

Hluboký nádech, zamávat rukama jako křídly a znovu hluboký nádech. Bradu vystrčit. Rozhlédnout se. Přestat myslet na to, jak obejít sebevraždu pohodlným splynutím s vesmírem, například tak, že si koupíte maringotku, kus louky někde u lesa a budete tam ve střídmosti, samotě a souladu s přírodou čekat na vlnu moudrosti a vyrovnanosti, která vás spláchne do míst, kde je jedno, jestli žijete nebo jste mrtví, takže je všechno tak nějak vyřešené.

A radovat se z toho, že Zuzana a její tajemná parta si vybraly pro své radovánky takhle zajímavé místo.

Má to tu atmosféru. Styl. Trochu omšelé, trochu děsivé, trochu neskutečné. Co když je to všechno jen vtip, taková ta legrace, co všem kromě oběti připadá k popukání? Co když ho uvnitř uvítá huronský řev Zuzaniných kamarádů?

Potěšen tím, jak v něm ožil pozitivismus a schopnost analyzovat, vstoupil do hotelu.

Za recepčním pultem stál mladík s protáhlým obličejem smutného klauna, vysokou jásavě žlutou vlnou vlasů nad čelem a bláznivě řídkým knírkem pod nosem.

„Ahoj,“ pozdravil ho Vilém žoviálně. Není to jeden ze Zuzaniných spolužáků?

„Ahoj!“

Mladíkova dlaň vyletěla do výše nosu a tam strnula, jako kdyby si uvědomila, že let do větší výšky by mohl zavánět fašismem.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Bydlí tu moje dcera,“ oznámil mu Vilém. „Ráno jsem mluvil s vaší kolegyní. Měla jí předat vzkaz.“

„Aha.“

Recepční se zahleděl kamsi za Vilémovo rameno. Vilém neodolal a ohlédl se. Viděl jen otevřené dveře, kus parkoviště a přerostlé túje, které ho obklopovaly. Otočil se zpátky k mladíkovi.

„Na kterém pokoji bydlí?“

„Kdo?“

„Moje dcera. Zuzana Drozdová.“

Mladík nahlédl do počítače. Chvilku do něj civěl a pak se zeptal:

„Opravdu jste její otec?“

„Jistě. Chcete vidět průkaz?“

„Ani ne. Stejně bych nepoznal, jestli není falešný.“

„Není falešný.“

„To nevadí.“

Vilémovi nebylo úplně jasné, co recepčnímu nevadí, ale než se stačil zeptat, recepční vzhlédl od obrazovky a oznámil mu, že Zuzana bydlí v pokoji číslo patnáct.

„Aha. Můžete jí tam zavolat?“

„To nemá smysl.“

„Cože?“

„Nemá to smysl, protože tu není.“

„Odjela?“

„Jo.“

„A ostatní?“

„To myslíte toho kluka, co tu s ní je?“

„Přesně tak.“

„Tak proč říkáte ostatní?“

„Nemám tušení, s kým sem jela,“ přiznal Vilém. „A opravdu jsem její otec. Podívejte se.“

Vyprostil z peněženky občanku a položil ji před recepčního.

Recepční se na doklad ani nepodíval. Jen se zazubil a prohrábl si zježené vlasy.

„To vypadá na pěknej sekec mazec.“

„Ale ne. Sama mě požádala, ať přijedu. Ale teď mi nebere telefon.“

„Je to holka, tak co chcete.“

Vilém se neubránil úsměvu. Zuzanina generace v něm střídavě probouzela pocit marnosti a obdiv. Kolik mladíkovi může být? Dvacet? Pětadvacet? A přesto už ví, že ženy si libují v myšlenkových bludištích. Vilém si tuhle nemilou přírodní zákonitost uvědomil až dlouho po čtyřicítce.

Recepční se znovu obrátil k obrazovce.

„Vaše dcera je tu s člověkem, který se jmenuje Antonín Sova. Znáte ho?“

Vilém tak trochu proti své vůli zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Jméno Antonín Sova pochopitelně znal, protože patřilo básníkovi, jehož život a dílo kdysi důkladně probírali ve škole. Dokonce si vzpomněl i na verše, které se musel učit zpaměti.

U řek mám večer vlažný rád,

u řek, kde plno mušlí leží,

kde zvolna z řeky vstává chlad

a bílá pěna z dálky sněží.

Jenomže tohle určitě nebyl ten Sova, se kterým si Zuzana vyrazila.

„Dcera má hodně přátel. Je jí devatenáct,“ dodal, aby nevypadal jako naprostý pitomec.

„A je moc hezká,“ usmál se shovívavě mladík. Takže jako pitomec vypadám, vyhodnotil to Vilém v duchu.

„Takže si ji dobře pamatuju,“ pokračoval mladík, podle Viléma ve snaze toho zoufalce před sebou nějak utěšit a dát mu tak najevo, že má navrch. „A upřímně: nechápu, co na tom Sovovi vidí.“

„Co je s ním?“

„Lůzr od pohledu.“

„To znamená co?“

„Je marnej. Nula. Prostě moula.“

Vilém pochopitelně věděl, co je to lůzr, spíš ho zajímalo, co konkrétně je na Sovovi špatného, ale rozhodl se netlačit na pilu. Mladík byl typ, který mu stejně všechno vyklopí sám. Slepičí prdel, říkalo se takovým za Vilémova mládí.

„Kdy odjeli?“

„Chvilku potom, co jsem přišel do práce. Tak v půl deváté. Bez snídaně, což se jim ani nedivím, protože tady kuchyně není nic moc A určitě se nevrátili. To by mi neuniklo.“

„Já volal v devět. Mluvil jsem s nějakou ženou.“

„Jo. To byla asi šéfová. Dovolal jste se možná do kanceláře.“

Mladík si znovu prohrábl vztyčenou kštici. Viléma napadlo, že to není pokus o úpravu, ale kontrola její výšku.

„Ale víte co? Oni se určitě vrátí. Tedy aspoň si to myslím, protože u nás mají zaplacené další tři noci.“

Dal recepčnímu své telefonní číslo a stovku jako odměnu za to, že mu zavolá, kdyby se Zuzana nebo její přítel vrátili do hotelu.

Tak to bychom měli, oslovil sám sebe, když zase stanul na břehu rybníka před hotelem. Ohlédl se k oknům, jestli na nich nejsou přitisknuté šklebící se tváře Zuzaniných kamarádů. Zuzu, to je fakt tvůj fotr, ten týpek tam dole? Ten je teda hustej. Hele, kam to jde?

Někde tváře tušil, jinde zas ne. Tak je to žert, nebo to není žert? Těžko říct, Viléme. Smějí se ti, nebo ne? A není to náhodou jedno? Tvůj plán na splynutí s vesmírem to přece nijak nenaruší.

Nová vlna úzkosti ho spláchla na opačný konec lidství, než by to udělala vlna moudrosti a vyrovnanosti. Vpotácel se mezi vzrostlé buky a duby na kraji hotelového pozemku. Tady narazil na pěšinu, která mířila kamsi do lesů. Vydal se po ní bez nějakého plánu, prostě jen tak, aby zabil čas, který ho dělil od okamžiku, kdy se Zuzana ozve.

Po chvíli se přistihl, že skoro běží. Dokonce i do mírného kopce, a pak do mnohem prudšího, který mu vehnal do hrudi palčivou bolest, o jejímž původu si zakázal přemýšlet. Přemohl ji a zpomalil, až když se cesta začala zase svažovat dolů. Věci v jeho hrudi se vrátily na svá místa, ale zmatek v hlavě zůstával. Posun byl jen v tom, že se v něm rodilo rozhodnutí: jestli se už moje Zuzu neobjeví, zmizím i já. Na věčnost. Kam jinam.

Ztěžklý bezvýchodnými myšlenkami doklopýtal k řadě propojených rybníků. Ten nejvýše položený měl provalenou hráz, takže z něj zbyla jen bahnitá kaluž. Kousek pod ním byl další, maličký, s břehy hustě porostlými maliníkem a ostružinami. Zato třetí nabízel všechno, co by člověk od rybníku očekával: rozlehlou vodní plochu, travnatou pláž, stinná místa pro rybáře a bujné rákosiny, v nichž mohli nalézt útočiště vodní ptáci.

Posadil se na provlhlou lavičku. A to byla ta chvíle, na kterou čekaly ty nejstrašnější myšlenky.

Najednou si uvědomil, že v jeho životě je milion věcí pohřbených jen ve velmi mělkých hrobech. A je v něm i pár záležitostí, které pohřbeny vůbec nejsou a ani pět let nečinnosti na tom nic nezměnilo. Vilém měl štěstí, že svět násilí a krutosti, ve kterém se od osmnácti let pohyboval, mohl opustit živý, navíc s tučnou odměnou za doživotní mlčení, která mu umožnila koupit pohodlný byt v klidné čtvrti Prahy a vést život skromného rentiéra.

Bože, prosím, ať se to, co se právě děje se Zuzu, nijak netýká mé minulosti!

Uvědomil si, že tu improvizovanou modlitbu vyslovil nahlas. Kormoráni, jejichž šedivá těla lehce čeřila hladinu rybníku, se po něm znepokojeně ohlédli. Promiňte, omluvil se jim, tentokrát už jen v duchu. Nemohl bych se živit rybolovem jako vy? Kdybych měl zobák a křídla, bylo by to asi snadné. A moje dcera by mohla zmizet tak nanejvýš někde v rákosí, kde bych ji rychle vypátral.

Nebyl si vůbec jistý, jestli ty tři roky, které strávil převážně nicneděláním a péčí o Zuzanu, stačily, aby se vynořil z bahna, do kterého se kdysi nechal vtáhnout. Jak to říkal Nietzsche? Ten, kdo bojuje s netvory, se musí snažit, aby se sám nestal netvorem? A Vilém s netvory bojoval skoro čtvrt století.

Ke všemu nebojoval proti nim, ale po jejich boku.

Snažil se dostatečně, aby si udržel odstup?

Namlouval si, že on se snažil většinou jen přežít. Prostě z toho všeho nějak vybruslit s relativní ctí, což v praxi znamenalo uvěřit legendám o užitečném a nezbytném násilí, bez kterého by svět ovládlo zlo a bezbřehý chaos. Měl dokonalý výcvik. Když došlo na věc, choval se k lidským tělům jako kovář ke kusu rozžhaveného železa. Rozdával přesně vedené rány, doprovázené chladným uspokojením, když jejich účinek naplnil očekávání. Žádný soucit, žádné zábrany.

Mohl se hájit tím, že za to mohlo drsné prostředí, ve kterém vyrůstal, a pak výcvik a dlouhá služba v armádě, ale moc dobře věděl, že by to neobstálo. To, čím prošel, mu dodalo jen profesionalitu. Naučil se řemeslo, ale s talentem a sklony masakrovat jiné už se narodil.

Během posledních let, když neměl na práci nic jiného než vzpomínat, snít a hloubat nad nepraktickými věcmi, si uvědomil, jak zvláštně se v něm slily matčiny a otcovy geny. Matka byla plačtivá a zdánlivě slabá a bezbranná, ale i tak se v životě dokázala obejít bez pomoci mužů. Když se opila, tvrdila, že jako mladá holka střídala kluky skoro každý den, ale že teď už to nemá zapotřebí. Malý Vilém na ni civěl a snažil se tomu prohlášení porozumět. Naznačuje mu tím matka, že právě tohle je důvod, proč nikdy Vilémovi neřekla, kdo je jeho otec? Že to sama neví?

Díval se na ni, jak se směšně kývá v křesle před televizí, občas se natáhne po lahvi rumu a do toho tiše pláče. To už bydleli v Praze, ve dvou tunelovitých místnostech, z nichž jenom jedna měla okno, hluboko utopené v temné holešovické ulici. Záchod a koupelnu měli společné s rodinou, jejímž hlavním koníčkem bylo vysedávání na míse a polehávání ve vaně. Na tahle dvě místa se dostal bez obtíží a handrkování jen dlouho po půlnoci. Napadlo ho, že hlavním zdrojem matčina smutku je právě tahle konstelace: ponurý byt, který působil dojmem brlohu někde pod mostními oblouky, a dvojice v sousedním bytě, vyzáblý kriminálník a tlustá prodavačka, oba vyznavači country, kovbojských klobouků a vysokých kožených bot, jejichž zápach zamořoval společnou předsíň. Pak si ale uvědomil, že v Blatné, malém hornickém městečku na hřebenu Krušných hor, kde bydleli předtím, na tom nebyli o mnoho lépe. Bydleli v oprýskaném domě s výhledem do oken sousedního činžáku, a stejně jako v Praze tam bylo slyšet naprosto všechno, co se dělo v sousedních bytech. Hlasitě puštěné rádio, sprosté výkřiky, nadávky a duté rány, opilý mužský hlas, který uprostřed noci někomu hrozil utržením ňader, a pak ženský pláč, který po chvíli přešel ve vrzavé steny. Takže za tím matčiným smutkem bude něco jiného.

Nikdy se ovšem nedozvěděl, co. Matka umřela, ještě než se vrátil z vojny. Vypustila duši na zastávce tramvaje. Prostě si tam sedla a čekala, až přijede ten správný spoj, který ji odveze z práce domů, usnula, a probudila se až na onom světě.

O patnáct let později Vilém na svého otce narazil. Úplně náhodou. A pochopil, po kom zdědil tu tvrdost a surovost.

Mnoho lidí toho zvláštního muže považovalo za ďábla v lidském těle. Vilémův otec byl ale ve skutečnosti jen bojovník, který se řídil výhradně svými vlastními zákony a morálkou. O obojím se dalo pochybovat, ale zároveň bylo těžké ubránit se obdivu. Všichni mu říkali Garik. Nikdo neměl tušení, jak se jmenuje ve skutečnosti. Jeho skutečné jméno prý zmizelo někdy během druhé světové války. Když se objevil v Blatné, už to byl muž bez dokladů, bez rodičů, bez minulosti. Každý se ho bál. Byl schopný všeho a dával si záležet na tom, aby se to o něm vědělo. Nikde nepracoval, což bylo tehdy trestné, ale jemu to nevadilo. Žil prostě po svém: v lese, v dolech, v kriminálech, v domech osamělých žen, které se mu nedokázaly ubránit.

Kolik by Garikovi teď bylo? Osmdesát, devadesát? Ale nejspíš je už dávno pod drnem. Jako tolik jiných.

Vilém měl za sebou tři roky klidu. Byl to ale klid, který nehezky zaváněl nicotou. Plynuly dny a týdny a nikdo mu nezavolal. Jako kdyby neměl žádné přátele, což byla nejspíš asi pravda, protože ti, které za přátele považoval, ho nejspíš brali jen jako známého. Jinak by se přece tu a tam sami ozvali, ne?

Bylo to jako trávit veškerý čas na střídačce. Zuzu už ho dávno nepotřebovala. Rozhodně ne v každodenním životě. Měl s ní tichou dohodu, že se v jejím životě nebude zbytečně šťourat. Nikdy nebyla vyslovena anebo sepsána, ale o to pečlivěji byla dodržována. Zuzana chtěla svůj vlastní život, nezávislost, prostě všechny ty věci, po nich touží každý teenager. Cítil, že mít vlastní pokoj, počítač a mobil už jí nestačí. Potřebuje víc. Ale taky není hloupá, a i když se někdy s otcem do krve hádá kvůli nesmyslům, moc dobře ví, že v něm má jistotu, kterou nechce ztratit. Což jí nijak nebrání v tom, aby ji štval tím, jak je pořád doma. Nemůžeš si najít nějakou práci, tati, ptala se ho rozhořčeně, když se potřetí za jeden den ocitli oba najednou v kuchyni. Nevím, odpověděl po pravdě. Obrátila oči v sloup. To tu budeš takhle šmajdat až do smrti? Čí smrt máš na mysli, Zuzu?

Přemýšlel o tom, že až Zuzana zakotví na vysoké, nechá jí byt, koupí si někde kus louky, dá si tam přitáhnout maringotku a bude žít životem zálesáka. A zemědělce. A pastevce.

Anebo si splní životní sen a odjede na Island.

Anebo se znovu zamiluje a bude žít jen láskou.

Jenomže do koho?

3

Začalo foukat, a od severozápadu se přihnaly mraky ztěžklé deštěm. Během několika minut se spustil prudký liják. Vilém se rozběhl k turistickému přístřešku, který zahlédl na konci hráze.

Než k němu dorazil, byl promočený až na kůži. Klusal se skloněnou hlavou, takže té ženy si všiml, až když byl těsně u přístřešku. Zůstal stát venku na dešti, a snad by se i vydal hledat jiný úkryt, kdyby ho nepozdravila a nevyzvala, ať se tu také schová. S rozpačitým úsměvem se posadil na lavici proti ní.

Žena měla legrační klobouk s krempou, která zakrývala všechna místa, z nichž by se dal usoudit věk. V náručí držela kočku. Působily tak zvláštně, že by je Vilém byl ochoten považovat za halucinaci. Nebo zjevení. Něco jako Mojžíšův hořící strom v pustině.

„To je Kleopatra. Myslí si, že jsem její otrokyně.“

Hlas, vycházející zpod klobouku, zněl posměšně a přerývavě. Jako by všechno, co řekl, zároveň zpochybňoval.

„Ani se jí to nesnažím vymluvit. Nemělo by to cenu. Kočky jsou hrozně sobecké.“

Zvíře začalo kýchat. Skoro jako kdyby pochopilo, jak hroznou věc právě její panička vyslovila. Žena s poněkud masochistickým uspokojením pokračovala:

„Vidíte? Štve ji, že se bavím s někým cizím.“

Zabořila prsty hlouběji do kočičího kožichu. Déšť sice hlasitě bubnoval do střechy, ale i tak bylo slyšet, jak kočka hlasitě zavrněla. Vilém se rozpačitě usmál. Setřel si rukávem vodu z obličeje. Nenapadalo ho, co by na to všechno mohl říct. Kočky ho nezajímaly a ta žena také ne.

Nebo ano?

Když se trochu předklonil, mohl zahlédnout její obličej. Byl hezký, pravidelný, takový ten typ, kterému věk neubírá na kráse, spíš ji zdůrazňuje. Působila velice křehkým dojmem. Vlastně křehčím než zvíře v její náruči. Do její bundy by se vešel určitě ještě jeden člověk. Vilém si v její blízkosti připadal jako hroch vedle motýla.

V té chvíli se dešťový mrak konečně přehnal a na obloze zazářilo slunce. Během minuty se zdvihl silný vítr. Oba se jako na povel zdvihli. Chvíli na sebe rozpačitě hleděli.

„Mám tady kousek auto,“ vysvětlila celkem zbytečně.

„A já dceru.“

Vyprskla smíchy.

„To je skoro, jako bychom se jeden druhému omlouvali, že tu vůbec jsme. Já kvůli autu, vy kvůli dceři. Přijel jste ji zkontrolovat?“

Zeď, kterou mezi ně vystavěla Vilémova zmatená nálada, se naráz zřítila. Najednou měl pocit, že potkal starou známou. Odpověděl téměř vesele:

„To bych se neodvážil. Pozvala mě. Bydlí tu s nějakým kamarádem. V hotelu Janova huť, kousek odtud. Ale nějak to zřejmě nedomyslela. Přijel jsem, a ona nikde. Někde tu od rána trajdá. Tak ubíjím čas, jak to jde. Nemůžu se jí dovolat.“

„To se tady stává. Samé kopce a málo vysílačů. Což ji ale neomlouvá. Tohle by dcery prostě dělat neměly. Domluvit si schůzku a pak na ni nepřijít.“

Napřáhla k němu ruku.

„Já jsem Marta. Mám tady poblíž také domek.“

„Já jsem Vilém. A nemám tu nic jiného než tu dceru.“

Aniž by se na tom nějak domluvili, vydali se oba stejným směrem. Vilém si nebyl jistý, jestli jde jen o vzájemnou sympatii a důvěru, nebo okamžitou potřebu rozptýlení. Nakonec se ukázalo, že obojí. Marta měla také dceru, která vyrazila kamsi do světa, a manžela, kterého už půl roku neviděla. „Měl románek se spolužačkou mé dcery,“ dodala a poněkud křečovitě se zasmála. Zároveň se otočila tak, aby jí neviděl do tváře. Napadlo ho, že jí možná vyhrkly slzy.

„Nějak se mi to všechno vymklo z rukou,“ pokračovala po chvíli. „Pravda je taková, že dcera žije s militantním buddhistou. Vyčítá mi – dcera, aby bylo jasno – že neumím žít v čistotě a spravedlnosti. Chtěla by, abych odjela na sedm let do Tibetu. Prý abych ji konečně pochopila. Proč tam nejede sama?“

„Možná má málo peněz.“

„V Tibetu jich prý moc nepotřebujete. To, co tady utratí za měsíc, jí tam stačí na rok.“

„Možná nerada cestuje.“

„Nedávno se vrátila z Peru.“

„Tak se vás jen pokouší naštvat. To v tomhle věku dělají.“

„No, já myslím, že je to mnohem horší.“

Vilém mlčel, protože nijak netoužil po tom vědět, v čem je to horší. Marta pokračovala:

„Můj manžel teď žije jen sám se sebou. Na stará kolena se z něj vyklubal takový ten chlap, co zbožňuje sám sebe. Jak se to říká: metrosexuál? Je mi ho líto, a zároveň ho nenávidím.“

„Život je plný nepříjemností,“ řekl tiše.

Marta zavrtěla hlavou. „To ne. Komplikace si způsobujeme sami. Kdyby se člověk dokázal chovat jako třeba kráva, byl by spokojenější.“

„To je divné srovnání. Copak vám by se chtělo jen mlčet a přežvykovat?“

Probudil se už zase zpocený a vyděšený. V těch několika vteřinách, které dělí hluboký spánek od bdění, na něj zaútočil sen, který ve svém stavu považoval za věštecký a pravdivý. Pokoj byl tichý, ale v jeho hlavě stále zněl dlouhý a hlasitý výkřik úzkosti, který zněl tak žalostně jako hlas dítěte, jež je naplněno hrůzou a bezmocným zoufalstvím. Patřil Zuzaně, která ovšem ve snu vypadala nějak jinak, takže skutečnost, že zápasila se silným mužem středních let, byla poněkud snesitelnější. Ale i tak Viléma zachvátilo mužné rozhorlení. Sevřel tomu chlípnému bídákovi krk v úžlabině loktu, naprosto předpisově, jenomže očekávaný kolaps protivníka se nekonal. Dokonce to vypadalo, že si ten chlap vůbec nevšiml, že ho někdo škrtí. Dál se sápal na Zuzanu, dokonce do ní začal bušit pěstí, což Viléma přivádělo k šílenství. Zaútočil tedy smrtícími kopy a údery, které by za normálních okolností působily jako údery kladivem. Jenomže všechno se stále míjelo účinkem. A tehdy to Vilémovi došlo: vždyť je jen stínem, který se pokouší zabít jiný stín.

Probudil se a řekl si: tak takhle to tedy je?

Zmateně se dopotácel do koupelny. Ne, takhle to rozhodně není. On není stínem, a ten kluk, co zmizel s jeho dcerou, je také skutečný.

Byly tři hodiny ráno. Vilém si nepamatoval, kdy ho přemohl spánek, ale dřív než o půlnoci to nebylo, protože tehdy ještě znovu zkoušel zavolat Zuzaně. Její telefon byl ale stále nedostupný. A v jejich pokoji panovalo stále ticho. Vilém si tím byl jist, protože požádal recepčního, zda by bylo možné, aby dostal pokoj, který by s tím Zuzaniným sousedil. Mladík okamžitě pochopil, o co mu jde.

„Jasně. Nechte si otevřené dveře do koupelny, to je uslyšíte, kdyby se vrátili až pozdě v noci. Je tam jen taková sádrokartonová zeď.“

Jenomže za zdí se stále nic neozývalo. Vilém ležel na posteli, oblečený a připravený okamžitě vyrazit. V hotelu, jak mu recepční řekl, byl jen jeden další host, německý vdovec v důchodovém věku, který žádné zvuky nevyluzoval. Kolem osmé odešel i recepční a v budově se rozhostilo takové ticho, že Vilém slyšel zřetelně hučení krve, jak proudí jeho tělem.

Dlouho váhal, než znovu vytočil Zuzanino číslo. Telefonát ve tři ráno byl daleko za hranicí toho, co by si jinak dovolil. Jenomže teď se situace změnila. Konec všech ohledů. Vilémova rozhořčená drzost ale opět narazila na neprůstřelnou zdvořilost robotického hlasu operátora: volaný účastník je nedostupný, hned jak…

Posadil se na postel a civěl na temný obdélník okna. Co by měl udělat? Zavolat policii? To se mu příčilo. Policii i po těch letech, kdy se pohyboval jen v mezích zákona, vnímal pořád spíš jako nepřítele než jako spojence.

Čekat?

To se mu příčilo ještě víc.

Zavřel oči a soustředil se. Výsledek se dostavil v téměř biblické podobě: místo analýzy a nějakého praktického plánu mu na mysli vytanula čistě filozofická otázka, zda je lepší nevědomost, nebo nezájem.

Nevím a nezajímá mě to, okřikl sám sebe.

Proč jeho mozek pořád provádí takové úhybné manévry? Proč nedokáže být razantně praktický jako kdysi?

Už dávno si všiml, že všichni kamarádi a kamarádky jeho dcery jsou tak trochu pošuci. Před pár lety se kolem ní motala většinou méně bystrá děvčata, která potřebovala její pomoc. A Zuzana jim ji ochotně poskytovala tak dlouho, až se to zvrhlo ve vydírání, které ovšem Zuzanu naštvalo a kamarádství rázně zrušila. Pak si začala hledat přátele mezi mladými umělci a volnomyšlenkáři. Vilém jednoho z nich považoval za Zuzanina kluka. Předváděl se na internetu pod jménem Šlendrián Popelec a prý sklízel velké úspěchy. Jenomže Popelec byl podsaditý mladík s milou kulatou tváří ověnčenou obdivuhodně hustými dlouhými kučerami, a podle toho, co mu řekl recepční, ten, se kterým se Zuzana v hotelu ubytovala, byl vyzáblý a měl nakrátko ostříhané rovné vlasy a řídký plnovous.

Což znamená, že Šlendrián Popelec není Antonín Sova.

Kromě toho všechny tyhle úvahy nevedou k ničemu.

Vstal a došel si do opuštěné recepce pro klíč k Zuzaninu pokoji. Bylo mu jedno, že jeho zločin možná sleduje kamera. Případné opletačky vyhodnotil jako nicotné. Vešel do pokoje číslo pět a začal ho systematicky prohledávat.

Ve skříni našel velkou tašku s pánským oblečením a v šuplíku komody dvě trička s dlouhým rukávem, která mu byla povědomá, takže mohla patřit Zuzaně. Manželská postel byla ustlaná, ale bylo znát, že tu minimálně jednu noc někdo spal. Vilém přemohl otcovský stud a prohlédl si prostěradlo a povlak na přikrývce. Vypadalo to, že Zuzana s Antonínem Sovou nic neměla. Aspoň ne na téhle posteli. Pocítil úlevu. Ale také rozpaky nad tou úlevou. Bylo by to jiné, kdyby toho kluka znal, nebo o něm alespoň věděl? Na to si nedokázal odpovědět.

Vysypal na podlahu odpadkový koš. Oblíbený zdroj informací špehů a slídilů všeho druhu. Sedm obalů od sušenek a čokoládových tyčinek a kupa posmrkaných kapesníků i teď promluvily srozumitelnou řečí: jeden s těch dvou je nastydlý a příliš nedbají na pravidelnou stravu, takže mají hlad a řeší to tím nejjednodušším způsobem. Po bližší prohlídce kapesníků se Vilém přikláněl k teorii, že nastydlý je Antonín, protože se prakticky změnily v tvrdé hrudky. Zuzana by je odhodila hned po lehkém odfrknutí.

Pokoušel se namluvit si, že je to dobrá zpráva. Asi jako v tom vtipu o hodné a zlé holčičce, které sedí na okně a plivou dolů na lidi. Zlá se trefila dvakrát, hodná třikrát, a tak dobro zvítězilo nad zlem.

Proč se Zuzana o nějakém Antonínovi nikdy nezmínila?

Až do svítání už nezamhouřil oka. Telefon měl po ruce, kdyby se Zuzu přece jen ozvala.

Nemohl stále přijít na to, proč mu tvrdila, že vyráží s partou na jarní prázdniny. Protože je to sdělení, které nebude nijak nerozebírat? Protože tohle poslední dva roky dělala čím dál tím častěji?

Občas jí a její kamarády někam dokonce odvezl autem. Byl rád, že ji baví kempovat v lese a chodit krajinou. Že jezdí na kole a chodí jen do čajoven. Že mu nelže. Jenom mu určité věci neříká.

A teď tohle.

Že by se takhle projevovala nervozita z blížící se maturity nebo přijímaček na vysokou?

Napadlo ho, že Zuzana se za toho tajemného Antonína stydí. To by dávalo jistý smysl. Zuzaně je jasné, že táta se jí do vztahů rozhodně míchat nebude, ale také ví, že v určitých situacích je velice rázný. Antonín je nejspíš trochu jiný typ kluka než ti mudrlanti, se kterými se stýkala doteďka.

Zhruba v šest ráno chtěl Vilém Antonína Sovu zabít. O půl hodiny později tohle drsné rozhodnutí přetavil v rozumnější přístup a napsal jméno do vyhledávače v mobilu.

Z nabídky ihned vyloučil básníka a několik dalších Antonínových jmenovců, většinou lékařů nebo podnikatelů. Ani jeden z nich mu k Zuzaně tak nějak neseděl. Smutné bylo, že nabídka tím končila. Kde jste, vy všichni Sovové?

Pak si ale uvědomil, že mnohem jistěji dosáhne nějakého výsledku na Facebooku. Sám ho občas používal, ale Zuzana mu výslovně zakázala, aby se vetřel mezi její přátele. Výsledek hledání na Facebooku byl proto ještě žalostnější. Program mu nabídl jen dvě reálné osoby a několik profilů dávno zemřelého básníka.

V osm sešel do jídelny. Jediný další host hotelu tam už seděl. Byl tlustý jako bečka, nesympatický a dýchal tak hlasitě, že přehlušil i rádio. Když Vilém vešel, spiklenecky na něj mrkl. Snídaně mu díky téhle maličkosti úplně zhořkla. Z nějakého důvodu si najednou připadal jako na tajném srazu pedofilů.

Vrátil se do pokoje a zatelefonoval několika rodičům Zuzaniných kamarádů, na které měl číslo. Nikdo z nich nic o nějakém Antonínovi Sovovi nevěděl, ale ochotně mu dali kontakty na své potomky. Začal těmi, se kterými už se někdy viděl. První dva se jen hloupě hihňali, ale u třetího konečně uspěl. Mladík jménem David měl přeskakující hlas a zdálo se, že má z telefonátu radost.

„Sova? To vím. Teda nevím. Takovej divnej pavouk.“

„Aha. Pavouk. V jakém smyslu?“

„Já nevím.“

„Má dlouhé tenké nohy?“

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Neviděl? Tak jak víš, že je to pavouk?“

„Zuzana to říkala.“

„Říkala, že je to pavouk? A co ještě?“

„Už nic. Jen že je to super.“

„Říkala, že je super, že je to pavouk?“

„Ale ne. Super je ta jeho story.“

„Jaká story.“

„No ta jeho.“

Vilém cítil, jak se v něm vzmáhá hněv. Ale ovládl se. Tahle generace má prostě jiný slovník. Což je pochopitelné, protože žije v úplně jiném světě, než je ten, ve kterém uvízl Vilém. Pokusil se Zuzaninu spolužákovi vyjít vstříc:

„Můžeš mi tak nějak naznačit, vo co go?“

„To nemůžu. Nic víc mi neřekla.“

„Jen že je to super?“

„Jo. Řekla, že mu asi zkusí pomoct.“

„A nevíš s čím?“

„Ani omylem. Byla v tom tajemná jako hrad v Karpatech. To ona umí.“

Tajemná jako hrad v Karpatech? To je přece věta jeho generace. Pocítil závan spřízněnosti a naděje.

„Myslíš, že Zuzu něco tajila?“

„Jaká Zuzu?“

„Moje dcera.“

„Vy jí říkáte Zuzu?“

„Ano. Jmenuje se tak.“

„Je to Zuzana.“

„Jasně že je to Zuzana.“

„Tak proč jí říkáte Zuzu?“

„Proč bych jí já tak neměl říkat?“

„Zní to hrozně. Musí ji to strašně ponižovat.“

Závan spřízněnosti byl fuč. Nejraději by dal Davidovi pěstí do nosu, aby si zapamatoval, že určité názory by si člověk měl nechat pro sebe. Kdyby spolu mluvili osobně, asi by to i udělal. Takhle mu jen poděkoval a zavěsil.

O krok dál postoupil u Zuzaniny spolužačky Moniky. Tu si Vilém dokonce dokázal vybavit. Dlouhé vlnité vlasy, vždycky rozpuštěné, o půl hlavy menší než Zuzana, velké drzé oči a chování bytosti, kterou všechno kolem jen uráží. Nebo se ji to chystá ponížit. Není to náhodou společný rys celé téhle generace?

„Antonín Sova? Jo. O něm mi říkala.“

„A mohu vědět co?“

„Já nevím… Je to její věc…“

„Ale já jsem její táta. Zuzaně už druhý den nefunguje telefon. A není tam, kde měla být.“

„Jako doma?“

„Ne. V hotelu, kam jela s tím Sovou. Oba zmizeli.“

„Ježíši. To jsem nevěděla.“

„Pomůžeš mi?“

„Jako jak? Já nevím…“

„Pro začátek mi řekni, co všechno víš o Sovovi. Znáš ho?“

Monika vydala zvuk, který Vilém nedokázal rozšifrovat. Chvilku mlčela, takže už si myslel, že hovor přerušila. Ale pak se znovu ozvala:

„Vlastně ani moc ne. Viděla jsem ho jednou nebo dvakrát. Sympaťák. Ne úplně hezoun, ale milej.“

„Kde jsi ho viděla?“

„No nevím. Někde. Asi v čajce.“

„V čajovně?“

„Jo. Asi.“

„Co říkal?“

„Nic. Většinou mlčel.“

„Takže je němý?“

Monika vyprskla smíchy. Její hýkání, zkreslené přenosem a miniaturním reproduktorem v telefonu, bylo téměř bolestivé.

„To ne. Nějaký slova z něj vypadly.“

„Pamatuješ si je?“

„Ne.“

Vilém cítil, že Monika teď lže. Ale také věděl, že když na ni zatlačí víc, nebude se s ním už bavit.

„To se nedá nic dělat. Nevíš, kolik Sovovi tak může být?“

„Dvacet pět.“

„To říkal?“

„Jo.“

„Studuje?“

„Jo.“

„Nevíš co?“

„Nevím. Práva? Nebo dějiny umění. Fakt nevím. Možná architekturu.“

„Byl tlustej?“

„Ne! Naopak. Hubenej. Skoro vyzáblej.“

„Prcek?“

„To je jako výslech? Ne, byl vyšší než Zuzana. Ale jen o trochu.“

„Blondýn?“

„To teda ani trochu. Tmavě hnědý vlasy. Nakrátko. A takový jako vousy. Trochu hipster.“

„Nebo islamista,“ zažertoval Vilém, aby podpořil Moničinu žvanivost.

„Blbost,“ vyhrkla uraženě. Takže nulový smysl pro humor, a ještě menší nadhled, pomyslel si Vilém. Ale potěšilo ho, že její popis se aspoň naprosto shoduje s tím, jak Zuzina přítele vylíčil recepční v hotelu. Horečně přemýšlel, jak z Moniky vytáhnout něco dalšího. Ale nakonec se ozvala sama:

„Co vím, tak se dohadovali, že pojedou do nějakého blázince.“

„Do blázince?“

„Jo. Do blázince. Za jeho bratrem.“

4

Recepční rázně odmítl možnost, že by nechal Viléma nahlédnout do hotelového počítače, kde jsou zapsaná nacionále Antonína Sovy.

„To je na kriminál, víte? To rozhodně neudělám.“

Také nad Vilémovým dalším dotazem jen vrtěl hlavou.

„Blázinec? Tady? No vlastně máte pravdu. Celý tenhle kousek země je blázinec. Máme tu větší podíl cvoků, než je republikový průměr. Tak třeba já. Proč tady trčím, když za to skoro nic nedostávám?“

Vilém s ním souhlasil. K souhlasu přidal dvoustovku. Zamysli se, chlapče. Prosím. Je to moje dcera a já jsem podělanej strachy, co s ní je.

Chlapec se zamyslel a docela to stálo za to.

„Vlastně bych asi věděl. On to není úplně blázinec, ale spíš takový ústav. Pro postižené. A blbé. To by mohlo být ono. Je to tady za kopcem. Pár kilometrů odtud. V Poustevně.“

Za další dvoustovku nechal na obrazovce otevřený formulář a odskočil si na záchod, takže se Vilém mohl naklonit přes pultík a údaje o Antonínovi Sovovi si mohl ofotit.

Se svou kořistí se posadil v jídelně. Vyndal brýle na čtení a přečetl si, že Sova bydlí trvale ve Stehelčevsi, vesnici kousek od Kladna. Opravdu mu bylo dvacet pět let. Zuzaně je devatenáct. No, to by šlo.

Pak začal na internetu hledat fakta o zdejším ústavu pro postižené. Během další hodiny věděl všechno potřebné.

Ústav vznikl v roce 1960. Mělo to být jakési odkladiště mentálně postižených dětí z Prahy. Mnohdy to ovšem byly děti spíš poznamenané podmínkami, v nichž vyrůstaly. Byla tu třeba holčička, kterou maminka celé týdny nechávala doma bez jídla. Vlastně vůbec neuměla jíst, byla hubeňoučká, jako kdyby ji přivezli z koncentráku.

Vždycky, když se konal nějaký významný hokejový zápas a podobně, přišla hotová vlna nových klientů. Dílo opilých porodníků. Skončil tu také syn jistého úspěšného hudebníka, protože manželce ze zájezdů vozil contergan, v socialistickém Československu nedostupné prášky na bolení hlavy. Jenomže se ukázalo, že tenhle lék poškozuje plod. Děti se rodily s krátkými údy. Byl z toho tehdy velký skandál a do ústavů v pohraničí putovaly desítky zmrzačených potomků prominentních rodin.

Personál ústavu tehdy tvořili z valné části jeptišky. Nebo spíš ženy, které jeptiškami bývaly. Po bolševickém převratu proběhla akce s názvem VŽK, neboli vyklizení ženských klášterů, a najednou tu bylo přes jedenáct tisíc bezprizorních řeholnic. Stát musel vyřešit, co s nimi. Do převratu víc jak polovina jeptišek pracovala jako zdravotní sestry a ošetřovatelky. Když bylo v šedesátých letech nutné najít personál pro nově vznikající odkladiště lidských zmetků, jejich kvalifikace se hodila. Většina těchto zařízení vznikala v pohraničí, opuštěném po hromadném odsunu Němců. Tady bylo téměř nemožné sehnat odborný personál, a tak sem byly nasazeny jeptišky.

Ve Šluknovském výběžku vzniklo ústavů pro postižené děti hned několik. Jak běžela léta, z původních chovanců se stávali dospělí, kteří se ale o sebe nedokázali postarat, takže dál žili v ústavech, kde vyrůstali. Ale už ne jako zcela nesvéprávní pacienti, ale jako téměř plnohodnotní občané. Chodili pracovat do prádelen, kuchyní, rukodělných dílen, nebo na okolní statky. Mnozí z nich dokonce mezi sebou uzavřeli sňatky. Původní nemocniční pokoje se proměnily v malé garsonky a nad životem jejich postižených obyvatel bděl odborný personál.

„Dlouho jsme se neviděli,“ uvítala Viléma sestra, která právě měla službu. Nechápavě na ni zíral. Pak se zpoza stolu vynořila Kleopatra a on si uvědomil, že mluví s toutéž ženou, kterou potkal na procházce za hotelem.

„Nečekal jsem, že tady narazím zrovna na vás,“ omlouval se.

Marta se shovívavě usmála.

„Ale Kleopatru jste poznal hned. Což je divné, protože kočky vypadají všechny stejně.“

Za velkým psacím stolem vypadala ještě drobnější, než si ji pamatoval. Na špičce nosu jí balancovaly brýle na čtení. Hnědé vlasy, v nichž prosvítaly šedivé nitky, měla učesané a svázané do přísného drdolu. Vějířky veselých vrásek kolem jejích očí ve Vilémovi probouzely city, o kterých si myslel, že je už dávno zapomněl.

„Pořád hledáte dceru? Stopy vás přivedly sem?“

Přikývl. Poctivě jí řekl všechno, co věděl. Aniž by si to uvědomil, začal přitom rázovat po místnosti jako nějaký potrhlý profesor na prahu velkého objevu. Jednu chvíli ho přerušil obtloustlý mladík s podivně umouněným obličejem, který bez zaklepání vrazil dovnitř a rozrušeně vykřikl, že mu divně drnčí lednice. Marta vstala a překvapivě přísným hlasem mladíkovi přikázala, ať počká venku, že má důležité jednání. Mladík stáhl hlavu mezi ramena a vycouval na chodbu. Vilémovi to připadalo, jako když malé dítě jediným slovem zkrotí zdivočelého hrocha.

„To byl Ondřej,“ prohlásila Marta, jako by se tím vysvětlovalo vše. Vilém se s tím spokojil a dokončil své vyprávění tím, že se pokusil popsat, jak Zuzana a její přítel vypadají.

„Tak abych to shrnula. Vy si myslíte, že vaše dcera s tím svým tajemným přítelem přijeli sem za některým z našich klientů.“

Poslední slovo Viléma popudilo. Co je to proboha za módu každému říkat klient. Dřív se říkalo zákazník, inzerent, chovanec. Někdy dokonce hejl, kavka, nebo debil. Teď jsou najednou všichni klienti. Ale nahlas nic neřekl. Proč taky.

„Já osobně jsem takovou dvojici u nás nezaznamenala. Ale mohu se zeptat svých kolegyň. Střídáme se tu tři. Jen vás chci upozornit, že naše klienty nijak neomezujeme v pohybu a jejich návštěvy nekontrolujeme. Prostě si jdou, kam chtějí, klidně mohou i odjet na návštěvu ke svým známým na druhý konec země. Pokud k nim někdo jde na návštěvu, ani o tom nemusíme vědět. Sestra tu prostě je jen proto, aby byla k ruce, když si klienti s něčím nevědí rady. Nebo aby zavolala pomoc. Lékaře, hasiče, údržbáře. A to jenom od šesti ráno do deseti večer. Dvě směny, i o víkendech. Pak je jedna z nás jen na telefonu.“

„Možná bychom mohli vytipovat, za kým tu byli. Když je tomu klukovi dvacet pět, kolik může být jeho bratrovi? Odhaduju, že něco mezi patnácti a čtyřiceti.“

„U nás je nemladšímu klientovi devatenáct. A nejstarší se blíží šedesátce.“

„A kolik jich tu je?“

Její prsty neklidně zabubnovaly na desku stolu.

„Tady v domě necelých třicet. Ale kolem je ještě pár dalších chráněných bytů. Takže tu máme asi padesát podezřelých.“

Na chvíli se zamyslela. Ukazovák zabodla do důlku na bradě. „A když to zúžím na mužské pohlaví a věk do čtyřiceti, tak nám jich stejně zbyde skoro třicet. A navíc si nejsem jistá, že to věkové kritérium je správné. Proč byste třeba vy nemohl mít bratra staršího o dvacet nebo pětadvacet let? Muž založí v padesáti novou rodinu, a je to. Nic neobvyklého. Dokonce bych řekla, že je to skoro pravidlem.“

Sundala si z nosu brýle a protočila je ve vzduchu. Gesto působilo podivně marnivým dojmem. Natáhla se po svém telefonu. „Tak jo. Zavolám svým kolegyním. A pak se půjdeme poptat klientů.“

Ale to nakonec dělat nemuseli. Už první kolegyně si dvojice mladých lidí všimla. Nevzpomínala si přesně, který den to bylo. Před dvěma nebo třemi dny? Tak nějak. A co bylo ještě báječnější, přesně věděla, za kým přijeli. Vilém to poznal z nadšeného pohledu, který na něj Marta vrhla, ještě než hovor ukončila.

„A máme ho!“

Vstala, ale vlastně to ani nebylo znát. Jejích necelých sto šedesát centimetrů se s Vilémovými téměř sto devadesáti nemohlo měřit. Vilém byl nejspíš vyšší, i když seděl.

Zavrtěla hlavou, jako by se dozvěděla něco, čemu nemohla uvěřit.

„Je tu jen taková drobná nesrovnalost.“

„A jaká?“

„Tomu klientovi, kterého vaše dcera navštívila, je skoro šedesát. Vlastně je tu ze všech nejstarší. Je dokonce starší než já. A to už je co říct. Dost dobře si neumím představit, že je to bratr pětadvacetiletého kluka. Ačkoliv i to se může stát. Jednoho ve dvaceti, druhého po padesátce. A, pochopitelně, ti dva mají společného jen otce.“

„Mohou mít i stejnou matku,“ namítl Vilém. „Prvního v patnácti, druhého…“

Marta se zamračila.

„A druhého skoro v padesáti? Ne, tohle opravdu nerada poslouchám. Zachraňuje vás jen to, že jste to nejspíš myslel dobře. Nebo snad ne?“

„Jmenuje se František Stenio,“ řekla mu, zatímco scházeli do přízemí k jeho pokoji. „Je tu už víc než půl století. Šoupli ho sem a už se o něj nezajímali. Jsem tu už pět let a nevím, že by měl nějakou návštěvu. Kývla hlavou k umolousanému kolosu, který se kýval za nimi. „Ondřej je jeho velký kamarád. Že jo, Ondřeji?“

Kolos začal divoce přikyvovat.

„Jo, jo. František je můj kamarád. Velký!“

Rozpřáhl ruce, aby naznačil rozměr vztahu. „Moc velký!“

„Tady pán za ním přijel…“ Otočila se k Vilémovi a přísně se zeptala: „Ještě jste mi vlastně neprozradil své příjmení.“

„Drozd. Vilém Drozd.“

„Snášíte vejce?“ Zasmála se, ale pak najednou celá ztuhla. „Promiňte, nechtěla jsem vás urazit.“

„Jsem na to zvyklý. Jmenovat se Drozd je tak trochu úděl.“

„Já mám také zajímavé příjmení: Trnová. Marta Trnová. Kdybyste se jmenoval ťuhýk, byla by to zvláštní náhoda.“

„Drozd nestačí?“

„Aha. Tak vy to nevíte. Ťuhýk je pták, který svou kořist nabodává na trny. Tedy na mě. Jak to dělá drozd, nemám tušení.“

Znovu se zasmála a pak rázně zabušila na dveře naproti schodišti. Když se nic nedělo, zkusila vzít za kliku. Kolos za jejími zády neklidně funěl.

„Není tu. Není. Není tu!“

„To vidím, Ondřeji. Což je jasné, protože touhle dobou by měl být v práci. Ve zdejší prádelně. Skoro všichni, co na to stačí, tady mají nějakou práci.“

„Já taky,“ zavyl zoufale kolos. Marta souhlasně kývla hlavou: „Ty taky, Ondro. Ty taky, vždyť my to víme.“

„Já taky,“ hlesl kolos ještě jednou a na potvrzení té radostné skutečnosti tleskl nad Martinou hlavou. Tak silně, až je zabolelo v uších. Dokonce i Ondru.

„Au au au au,“ začal sténat a točil se dokolečka, dokud ho Marta nepopadla za loket a za bradu a neporučila mu, ať jde k sobě na pokoj a tam na ni počká. „A fofrem!“

Pak vylovila z kapsy klíče a odemkla dveře Steniova pokoje. „Máme univerzály. Kdyby něco. Vždyť jste to sám viděl. Někteří z nich jsou jako malé děti.“

Vešli dovnitř. Pokoj voněl a byl docela uklizený, až na pár hrnků a talířek, připravený na mytí v dřezu. I postel byla pečlivě ustlaná, potažená povlakem s květinovým vzorem. Žaluzie na oknech byly jen částečně roztažené.

„To by mě zajímalo, kam šel,“ prohlásila Marta, když se trochu porozhlédla. Otevřela skříň a nahlédla do komody pod oknem. Bezostyšně prohrábla spodní prádlo, které tam měl Stenio vyskládané způsobem, nad nímž Vilém žasl.

„Do práce?“

„Tam chodí jen třikrát týdně. Pondělí, středa, pátek. Dneska je úterý. To, co jsem řekla, bylo jen pro Ondru. Je to tak trochu plašan.“

„Na procházku?“

„To chodí v neděli. Ne, náš František vyrazil někam dál. Nemá tu svoji tašku, bundu a chybí tu taky nějak moc spodního prádla. Tak tohle se mi vůbec nelíbí. Zvlášť u Františka. Ten si hodně potrpí na dodržování pravidel. Je ze staré školy, víte?“

„Vlastně nevím.“

„Vychovávaly ho ještě sestry. To bylo něco úplně jiného než teď. I z toho nejubožejšího klienta dokázaly vykřesat to nejlepší. Měly autoritu, s nikým se moc nemazlily, ale byl na ně absolutní spoleh. A měly výsledky. Z kluků, které jinde odepsali, tady vyrostl geniální hodinář, zedník… Za sester tady všichni byli podřízeni jasné a spolehlivé autoritě. Teď, se všemi těmi lidskými právy, je to tak trochu tragédie. Je vidět rozdíl mezi chovanci, kteří prošli přísnou výchovou jeptišek, a těmi novějšími, na které už nejde uplatňovat starosvětská přísnost. Kde dřív pomohla výchovná facka, teď se nasazují psychofarmaka a policie. Takže abych to shrnula, František je vycepovaný, poslušný, ukázněný. Jak je na tom Ondra, z té další generace, to jste viděl sám. Navíc je to obluda, má skoro dva metráky, takže když to na něj přijde, je s ním těžké pořízení. František nevyvádí nikdy. A i kdyby, má tak padesát kilo. Takové tintítko, co do něj člověk cvrnkne a on se skácí. Takže se nedivte, že se divím, kam zmizel. Ale snad nebude tak těžké to zjistit. Protože i ty jeho cesty mají svá zaběhaná pravidla. Jezdí jen za sestrou Akvinelou nebo za sestrou Maristelou. To jsou jeptišky, které ho vychovávaly. Je jim snad devadesát, ale obě se pořád drží. Jedna žije v Praze, druhá až v Kroměříži. Hned oběma zavolám.“

„Možná by bylo dobré zavolat nejprve Františkovi.“

Zpražila ho pohledem. Zdvihla k uchu telefon.

„Co myslíte, že zrovna teď dělám?“

„Voláte Františkovi,“ odpověděl s omluvným úsměvem.

„Přesně tak.“

Chvíli držela přístroj u ucha. Vilém se přistihl, že zatajil dech, aby případně slyšel, co František říká. Ale bylo to zbytečné. Marta po chvíli zavrtěla hlavou.

„Jeho telefon je nedostupný. To se mi vůbec nelíbí. Co budeme dělat?“

5

Ani jedna se sester neměla tušení, kam mohl František jet. Akvinela s ním mluvila naposledy někdy okolo Vánoc, tedy před třemi měsíci, a Maristela na tom byla stejně. Navíc vyšlo najevo, že František zmizel možná už den předtím, protože ráno nepřišel do práce. Ale poslal omluvnou zprávu, že mu nečekaně přijel příbuzný, takže vedoucí ústavní prádelny to neřešila.

Za chvíli z prádelny zprávu Martě přeposlali:

PRIJEL PRIBZNY, JEDEME NA VLET,

PROSM DOVOLENU. FRATISEK

„Chybějící písmena, to sedí,“ konstatovala Marta. „Ale jinak to pěkně smrdí. Nevím o tom, že by měl František nějaké příbuzné. Vždycky mi vyprávěl, jak mu je líto, že za ním nikdo nikdy nepřijel. Kdysi, ještě za komunistů, sem z Prahy jednou za měsíc nebo za dva vypravovali speciální autobus, protože dojet sem vlakem, to trvalo věčnost. A jet autem zase bylo moc drahé. František vždycky brečel, že v tom autobuse není nikdo z jeho rodiny. Což nebylo tak zvláštní, šedesát procent z těch dětí tady své rodiče tehdy neznalo. Nikdo se k nim nehlásil. Odložili je prostě jako nějakou věc. Autobus jezdil poloprázdný. Takže tu bylo vždycky víc pláče než radosti. Sestry je utěšovaly, ale potají, protože šéfová, sestra Akvinela, tohle stýskání po rodičích nesnášela. Byla tvrdá i v tomhle. Ale vlastně měla pravdu. Byla toho názoru, že kluci mají rodinu tady v ústavu. Rodinu, ve které panovala tvrdá kázeň, ale také štěstí a jistota. Jsem si jistá, že pro ty chudáky to bylo štěstí, že skončili tady, v péči jeptišek. Vznikl tu takový malý svět sám pro sebe, okolím opovrhovaný a opomíjený. A zavržený. Ale s jasnou hierarchií, do které nikdo nešťoural.“

Seděli v sesterně, Marta za svým stolem, tváře zarudlé vzrušením, Vilém v nízkém křesílku pod oknem, tak nízkém, že v určitém věku z něj nebylo možno vstát bez pomoci rukou nebo dalšího člověka. Zatímco telefonovala, on několikrát znovu vytočil Zuzanino číslo. Stále bylo ale nedostupné. Poslal jí další zprávu, o níž věděl, že si ji nepřečte. Měl pocit, že mu pukne hlava.

„Můžete nahlédnout do Františkovy složky? Tam by přeci mělo být, kdo jsou jeho rodiče, kdo ho sem přivezl, odkud a podobně.“

„Staré záznamy se ztratily. Nikdo netuší, co se s nimi stalo. Něco málo z toho, co zbylo, v devadesátých letech převedli do počítačů.“

„Ale svůj rodný list by přece František Stenio měl mít. Někde u sebe v pokoji. U ostatních dokladů. Nemělo by být těžké je najít.“

Marta lehce zčervenala. Nadechla se a na okamžik zavřela oči, jako by se chystala ke skoku do propasti.

„Já už jsem se do něj kdysi podívala. Byla jsem zvědavá,“ dodala. Ukazovák opět zabodla do důlku na bradě.

„Má jen matku. Jestli si dobře pamatuju, jmenovala se Anna. Anna Steniová. Bylo jí přes čtyřicet, myslím, že dokonce čtyřicet šest, když se jí František narodil. Což by do značné míry vysvětlovalo, proč skončil tady. Přesně jak jste říkal. V tomhle je příroda nespravedlivá. Ale taky to tak nějak dává smysl. Františka sem přivezli, když mu bylo šest nebo sedm, takže jí už bylo přes padesát. To je věk, ve kterém se už umírá. Rakovina, infarkty, mrtvice. Však to sám víte.“

Vilém na to nic neřekl. Marta, stále s prstem zabodnutým v bradě, se zeptala:

„Myslíte, že ti záhadní příbuzní mohou být ti vaši dva mladí? Vaše dcera a ten její přítel? Františkův bratr. Prostě se dohodli, že si někam vyrazí. Nijak zvlášť to neřešili. Takhle to dneska přece chodí.“

„A všichni si vypnuli telefon?“

„To je divné. Leda by pochodovali někde ve skalách. Tam není signál.“

„Pochodovali tam i dneska v noci?“

„Třeba se ubytovali na nějakém odlehlém místě bez signálu.“

„Já nevím. Dcera občas kempuje v lese, někde pod převisem ve skalách. Ale spíš později na jaře a v létě. Ještě z ní není opravdový tremp, co spí i ve sněhu. A hlavně se mi nezdá, že by k něčemu takovému přemluvila i Stenia. Říkala jste, že je dost křehký. Takže noc na mrazu by ho mohla zabít, ne? Tak bláznivá a nezodpovědná moje dcera určitě není. A ještě jedna podstatná věc: Zuzana a ten její přítel mají zaplacený pokoj v hotelu. Tak proč nejeli tam?“

„Mám pocit, že bychom měli zavolat policii,“ povzdechla si Marta. „Na tohle my dva asi nestačíme.“

Darja Golasová je pozorovala, jak odcházejí z policejní stanice. Trvalo tři hodiny, než s nimi sepsali protokol. O čem vlastně? Že si jeden pošuk vyrazil z chráněného bytu někam na výlet a že jedna skoro dvacetiletá slečna odjela na týden z domova a pravidelně se tatínkovi nehlásí?

Na tohle se policie určitě hned vrhne.

To jsou ti dva opravdu tak pošetilí?

Bylo evidentní, že jeden o druhém nic neví. Marta Trnová vypadala jako starostlivá stařenka, která by pro své bližní třeba skočila do ohně. Vilém Drozd zas působil dojmem drsného chlapa, který se rozpláče kvůli nemocnému koťátku. Ale je v tomto případě opravdu tím, čím se zdá být, tedy nic netušící figurou na hracím poli?

Darja Golasová byla zvyklá naslouchat svému vnitřnímu hlasu, a ten jí právě teď tvrdil, že jde o důmyslný tah protivníka. Proč by se jinak Antonín Sova vypravil za svým utajeným příbuzným zrovna s dcerou Viléma Drozda?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství rodu Rottových.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.