Vatikán a sovětský komunismus 1917–1945

Marek Šmíd

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována
ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Kniha vznikla v rámci vědecké činnosti Katolické teologické fakulty Univerzity Karlovy.

Lektorovali:

prof. PhDr. Stanislav Balík, Ph.D.

Fakulta sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně

doc. PhDr. Hanuš Nykl, Ph.D.

Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

PhDr. Stanislav Tumis, M.A., Ph.D.

Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Copyright © Univerzita Karlova, Katolická teologická fakulta, 2020

Cover © Dagmar Krásná, 2020

Cover front face photo © ČTK/CuboImages/ClickAlps

Cover back face photo © ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-053-9

Věnování:

Mamince Alexandře Šmídové,
která v komunistickém režimu prožila většinu svého života.

Díky za všechnu Tvoji lásku.

Motto:

Rusko není třeba milovat ani nenávidět,

Rusko je třeba studovat a znát.

Tomáš Garrigue Masaryk

Rusko rozšíří své bludy do světa

a podnítí války a pronásledování církve.

Dobří lidé budou mučeni

a Svatý otec bude muset mnoho trpět,

mnohé národy budou zničeny.

část druhého fatimského tajemství,

1917

Čím větší množství reakcionářských kněží a reakcionářské buržoasie bude zastřeleno, tím lépe, a kněží musí být odsouzeni k trestu smrti.

Vladimír Iljič Lenin, 1922

Kolik má Vatikán divizí?

Josif Vissarionovič Stalin, 1945

Dnešní komunismus, ve vyšší míře než jiná podobná hnutí v minulosti, skrývá v sobě bludnou myšlenku vykoupení. Lživý ideál spravedlnosti, rovnosti a bratrství v práci prozařuje jako žhavý žár všecku jeho nauku a všecku jeho činnost jakýmsi bludným mysticismem, který vsugeruje davům získaným klamnými sliby strhující nadšení a zápal.

Pius XI.,

1937

PŘEDMLUVA
SEKRETÁŘE KONGREGACE PRO VÝCHODNÍ CÍRKVE V ŘÍMĚ PROF. CYRILA VASIĽA, SJ

Po prvej svetovej vojne, ktorá znamenala koniec jednej epochy a rozpad dovtedajšieho európskeho politického usporiadania, sa na medzinárodnej politickej a spoločenskej scéne zrodili a rozvinuli tri totalitné ideológie: taliansky fašizmus, nemecký nacizmus a sovietsky komunizmus. Všetky tieto ideológie neostali len na úrovni teoretickej či filozofickej, ale prekvapivo rýchlo dokázali uzurpovať aj reálnu politickú moc, ktorú uplatňovali v neobmedzenom, absolútnom rozsahu, formujúc a deformujúc všetky oblasti života jednotlivca i spoločnosti – najprv v krajinách, kde sa zrodili, a neskôr aj v ďalších buď priamou teritoriálnou expanziou, alebo vytváraním systému poslušných satelitných štátov, prípadne ideologicky spriaznených režimov.

Hovoríme o totalitných ideológiách a štátoch. Práve táto ich snaha o „celkové“ ovládnutie osobného i spoločenského života, o jeho úplné podriadenie ideologickej perspektíve režimu, nutne mala dopad aj na vzťahy s Katolíckou cirkvou, ktorá – vďaka svojej nadnárodnej i nadštátnej forme – presahuje hranice jednotlivých politických a spoločenských systémov. Krízový stret na miestnej úrovni, ako aj v oblasti medzinárodno-právnej, bol tak vlastne nevyhnutný.

Katolícka cirkev reprezentuje systém náboženských právd a z nich vyplývajúcich morálnych hodnôt, ktorými spája nielen vnútorný, duchovný svet človeka, ale presahuje aj do oblasti ľudského konania vo sfére každodenného života i verejného účinkovania. Tento rozmer svojej činnosti však nechápe v konflikte so samotnou existenciou „svetskej“ spoločenskej i politickej autority ani sa nechce stavať na jej miesto v akejsi snahe o klerikálnu teokraciu, práve naopak, už od najstarších čias Cirkev ukladá povinnosť poslušnosti všetkým, aby si náležite vážili legitímnu svetskú autoritu. V jednom spise pápeža svätého Klementa Rímskeho sa nachádza najstaršia modlitba Cirkvi za politickú verejnú moc: „Udeľ [im], Pane, zdravie, pokoj, svornosť a silu, aby nerušene vykonávali moc, ktorú si im zveril. Veď ty, Pane, nebeský Kráľ vekov, dávaš ľudským synom slávu, česť a moc nad pozemskými vecami. Riaď, Pane, ich rozhodnutia, aby robili to, čo je dobré a milé v tvojich očiach, aby moc, ktorú si im zveril, mohli svedomite vykonávať v pokoji a vľúdnosti, a tak našli u teba priazeň“ (porov. Katechizmus katolíckej cirkvi /KKC/, č. 1900).

V súlade so svojím stálym presvedčením a učením Katolícka cirkev vychádza pri vzťahu so svetskou mocou a jej autoritou z predpokladu, že táto nemá svoju morálnu oprávnenosť sama od seba, ale reprezentuje legitímny princíp vyššej autority, potrebnej na spoločné dobro a na riadenie verejných záležitostí. Nemá sa teda správať despoticky, ale má pracovať ako morálna sila, ktorá sa opiera o slobodu a o vedomie prevzatej povinnosti a úlohy.  Autorita sa oprávnene vykonáva len vtedy, ak sa usiluje o spoločné dobro danej spoločnosti a ak na jeho dosiahnutie používa morálne dovolené prostriedky. Podľa učenia Katolíckej cirkvi, ak sa teda stane, že vládcovia vydajú nespravodlivé zákony alebo urobia opatrenia, ktoré protirečia morálnemu poriadku, tieto nariadenia nie sú vo svedomí záväzné. „V takom prípade autorita zrejme prestáva byť autoritou a nastáva hrubé bezprávie“ (KKC 1902–1903).

Cirkev sa teda principiálne neviaže na žiaden politický režim, na žiadnu jeho konkrétnu formu. Vychádza pritom z učenia, že „určenie politického režimu a voľba vedúcich činiteľov sa ponecháva slobodnej vôli občanov“. Rozmanitosť politických režimov je morálne prípustná pod podmienkou, že sú zamerané na oprávnené dobro spoločnosti, ktorá ich prijíma. Režimy, ktoré však už svojou povahou protirečia prirodzenému zákonu, verejnému poriadku a základným právam osôb, nemôžu uskutočňovať spoločné dobro národov, ktorým sa nanútili“ (porov. KKC 1901).

Tieto jednoduché doktrinálne princípy Katolíckej cirkvi jasne vedú k tomu, že ideologické režimy vychádzajúce z premisy nadradenosti záujmov štátu nad jednotlivca, z princípu rasovej nadradenosti alebo princípu triedneho boja a teda nenávisti k osobám patriacim do inej spoločenskej skupiny, nutne vstupujú aj do konfliktu s učením Katolíckej cirkvi.

Katolícka cirkev je na medzinárodno-právnej úrovni reprezentovaná Svätou stolicou ako subjektom medzinárodného práva. Myslí sa tým jednak najvyšší reprezentatívny orgán Katolíckej cirkvi na svete, pričom Svätá stolica je aj držiteľkou suverenity štátu Vatikán. Ako taká nadväzuje Svätá stolica diplomatické vzťahy so štátmi a medzinárodnými organizáciami. V bežnej hovorovej reči sa pritom pojem „Vatikán“ niekedy používa aj na označenie aktivít Svätej stolice. V tomto zmysle je použitý tento termín aj v tejto, ako aj v predchádzajúcej prácach Mareka Šmída o vzťahoch medzi Svätou stolicou a talianskym fašizmom a o vzťahu s nemeckým nacizmom.

Predkladaná publikácia Vatikán a sovětský komunismus 1917– 1945 je teda akoby zavŕšením trilógie o vzťahoch Svätej stolice k trojici najzhubnejších totalitných ideológií a režimov 20. storočia.

Pre českého čitateľa sa konflikt medzi Katolíckou cirkvou a komunizmom väčšinou spája so skúsenosťou komunistického režimu a s prenasledovaním Katolíckej cirkvi v Československu v rokoch 1948–1989. Na lepšie pochopenie tohto obdobia je však mimoriadne dôležité poznať históriu vzťahov medzi Katolíckou cirkvou a komunizmom sovietskeho typu, jednak v sovietmi ovládanom Rusku a neskôr v Sovietskom zväze, už v medzivojnovom a vojnovom období. Táto fáza je predmetom výskumu Mareka Šmída v predkladanej publikácii. Už v tomto období boli vyformované a realizované zásady vzťahu komunistických režimov ku Katolíckej cirkvi aplikované aj v povojnovom období. Striedanie priamej represie s chvíľami zmiernenia prenasledovania v očakávaní bezprostredných medzinárodno-politických výhod bolo konštantou správania sa komunistických režimov už od ich začiatkov a vytrvalým znakom až do ich konca.

V medzivojnovom období sa odohral dramatický stret medzi Cirkvou a revolučným antiklerikalizmom vlády nielen v Sovietskom zväze, ale aj v Mexiku a v Španielsku, ktoré považovali likvidáciu Katolíckej cirkvi za jednu zo svojich priorít, pričom vyvražďovanie duchovenstva a angažovaných katolíckych laikov, ničenie chrámov a iných symbolov Katolíckej cirkvi bolo samozrejmým sprievodným javom. Obe tieto krajiny prešli – okrem iných dôvodov aj kvôli tomu – krvavými občianskymi vojnami s kontroverznými výsledkami. Publikácia Mareka Šmída venuje aspoň okrajovo pozornosť aj týmto udalostiam, menej známym našej verejnosti.

Postoj Vatikánu voči komunizmu bol jasný – nekompromisné odmietnutie jeho filozoficko-politických princípov, teda jeho ideológie a snaha o nájdenie formy prežitia Cirkvi tam, kde nositelia tejto ideológie prevzali moc. Mohli by sme teda hovoriť o hľadaní rôznych foriem „prežitia“, respektíve snahy o garantovanie základných foriem náboženskej slobody a pastoračnej starostlivosti, o udržanie cirkevnej hierarchie a elementárnej administratívnej štruktúry. V povojnovom období, zvlášť po II. vatikánskom koncile, boli tieto pokusy označované aj ako tzv. Ostpolitik – no skôr ako nejaká plánovaná dlhodobá politika sa tieto pokusy vyznačovali snahou, ktorá bola charakterizovaná známym vyjadrením: „Ak sa nedá nájsť prijateľný modus vivendi, je treba hľadať aspoň modus non moriendi“.

Ak sme vyššie hovorili o tejto publikácii ako o zavŕšení odborných publikácií Mareka Šmída o vzťahoch Vatikánu k trom totalitným ideológiám 20. storočia, v skutočnosti by som chcel vyjadriť nádej, že ide v podstate a nateraz iba o prvý diel tejto tretej časti odbornej trilógie, ktorý si ešte vyžaduje pokračovanie, keďže sovietsky komunizmus neskončil v roku 1945.

Taliansky fašizmus a nemecký nacizmus ukončili svoju historickú existenciu koncom druhej svetovej vojny a samotné ideologické princípy, ktoré ich charakterizovali, boli všeobecne zavrhnuté a dodnes sú proskribované a ich ospravedlňovanie či šírenie sa považuje za trestné alebo aspoň za morálne zavrhnutiahodné.

Sovietsky komunizmus sa práve po vojne rozšíril aj do ďalších krajín východnej a strednej Európy a udržal sa ešte ďalších 45 rokov. Napriek štrukturálnemu kolapsu začiatkom 90. rokov minulého storočia jeho metastázy ešte stále priamo ovplyvňujú život jeden a pol miliardy ľudí v Číne, Severnej Kórei, Vietname a na Kube a v rôznych stupňoch a odtieňoch nepriamo aj v ďalších krajinách s neomarxistickými formami vlády. Dokonca aj v relatívne demokratických krajinách, ktoré uznávajú zločinný charakter komunizmu, dodnes existujú strany, ktoré sa priamo vo svojom názve alebo vo svojej ideológii hlásia ku komunizmu a pritom sa nerušene a regulérne podieľajú na politickom živote.

Aké poučenie si môžeme vziať zo skúmania vzťahov Katolíckej cirkvi a sovietskeho komunizmu?

Kľúčovým kritériom vzťahu medzi Katolíckou cirkvou a spoločenskými systémami je ich vzťah k rešpektovaniu ľudskej osoby. To v sebe zahŕňa aj rešpektovanie práv, ktoré vyplývajú z jej dôstojnosti ako stvorenia. Tieto práva sú základom morálnej oprávnenosti každej autority (porov. KKC 1930).

Spoločnosť, ktorá tieto práva obmedzuje, zosmiešňuje alebo ich odmieta uznať vo svojom pozitívnom zákonodarstve, podkopáva vlastnú morálnu oprávnenosť. Ak ich autorita nerešpektuje, musí sa opierať o silu alebo o násilie, aby si vynútila poslušnosť svojich podriadených. Je úlohou Cirkvi pripomínať ľuďom dobrej vôle práva ľudskej osoby a rozlišovať ich od protiprávnych a falošných nárokov. Rešpektovanie ľudskej osoby predpokladá rešpektovanie tohto princípu: „Každý má považovať svojho blížneho nikoho nevynímajúc, za ,svoje druhé ja‘ a predovšetkým má brať ohľad na jeho život a na prostriedky, ktoré sú nevyhnutné, aby ho žil dôstojne.“

prof. Cyril Vasiľ, SJ

slovenský gréckokatolícky arcibiskup a

sekretár Kongregácie pre východné cirkvi v Ríme

I.
ÚVOD

Snahou předložené monografie Vatikán a sovětský komunismus 1917–1945 je přiblížit diplomatické styky Svatého stolce a sovětského komunismu v letech 1917–1945, tedy v období od bolševického puče v listopadu 1917 do konce druhé světové války. V kontextu mezinárodních událostí 20.–40. let 20. století se pokusí zbavit vatikánsko-sovětské styky nánosů paušálních předsudků a přejímaných klišé, přičemž se soustředí na stýkání a potýkání Vatikánu a sovětského Ruska ve válečném i meziválečném období. Kniha tak představí významné osobnosti, mezníky i třecí plochy vzájemných styků, přičemž stranou nezůstanou ani vzájemné vztahy před rokem 1917, náboženské poměry bolševické revoluce v roce 1917, jednání 20. let, vatikánské mise v SSSR, osobnosti V. I. Lenina, J. V. Stalina a dalších komunistických představitelů, likvidace katolické církve ve 30. letech, encyklika O bezbožeckém komunismu z roku 1937, úvahy nad křížovým tažením proti SSSR či náboženské poměry v zemi v období druhé světové války.

Vycházíme přitom jak z materiálů Historického archivu státního sekretariátu Svatého stolce, Vatikánského apoštolského archivu (především fondu Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti a Komise pro Rusko), dobového tisku v čele s oficiálním vatikánským listem L’Osservatore Romano a vydaných edic, tak dostupných dokumentů církevní politiky – Actes et Documents du Saint Siège relatifs à la Seconde Guerre Mondiale, Acta Apostolicae Sedis či Enchiridion delle Encicliche – první poloviny 20. století a rozsáhlé zahraniční literatury, především anglické, italské a německé provenience, jež byla k tématu publikována. Pokud jsme ve dvou předchozích vydaných dílech zahraniční politiky Svatého stolce (Vatikán a italský fašismus 1922–1945 a Vatikán a německý nacismus 1923–1945) upřednostňovali fondy vatikánských archivů, činíme tak rovněž zde. Do budoucna pro výzkum vatikánsko-ruských diplomatických styků zůstávají k prostudování fondy rozsáhlých ruských archivů, které jsme neprošli. Naše poznání o nich je proto zprostředkované, děje se tak především prostřednictvím zahraniční literatury.

Při takto časově rozvrženém tématu knihy – 1917–1945 – jsme se museli potýkat se skutečností, že jsou vatikánské archivy dostupné zatím pouze do února 1939, kdy se uzavřel pontifikát Pia XI. Historikům ani odborné veřejnosti tak nejsou k dispozici cenné materiály z válečných let 1939–1945, které slíbil letos papež František zpřístupnit. Rozhodně však dosavadní absence těchto materiálů neznamená, že bychom trpěli nedostatkem pramenů, který by znemožňoval výzkum vztahů v nejdramatičtějším období vzájemného kontaktu dvou ideologií – komunismu a katolicismu. Jsme si rovněž vědomi skutečnosti, že rok 1945 nepředstavuje ve vatikánsko-sovětských vztazích zásadnější mezník. Logicky by se zde nabízel spíše rok 1943, kdy došlo k dočasnému uvolnění náboženského života v SSSR včetně snahy o navázání diplomatických styků, či rok 1953, kdy se Stalinovou smrtí změnil charakter vzájemné konfrontace Sovětského svazu a Svatého stolce, ale s ohledem na předchozí dva díly zahraniční politiky Vatikánu jsme nakonec zvolili časové vymezení této monografie obdobím let 1917–1945.

Pokud dosud postrádáme k tématu vatikánsko-sovětských diplomatických styků původní českou monografii, zahraniční historiografie dnes považuje jejich proměnu za klíčové téma výzkumu mezinárodních vztahů i církevních dějin 20. století. Proto počet titulů k danému tématu stále narůstá, přičemž za nejvýznamnější tituly lze označit následující monografie: Gerhard Besier Svatý stolec a Hitlerovo Německo,[1] Stéphane Courtois Černá kniha komunismu,[2] Dennis J. Dunn The Catholic Church and Russia,[3] Andrzej Grajewski Rusko a kříž,[4] Philippe Chenaux Katolická církev a komunismus v Evropě,[5] Jonathan Luxmoore a Jolanta Babiuchová Vatikán a rudý prapor,[6] Jan Mikrut La Chiesa cattolica in Unione Sovietica. Dalla Rivoluzione del 1917 alla Perestrojka,[7] Andrea Riccardi Il Vaticano e Mosca 1940–1990,[8] Hansjakob Stehle The Eastern Politics of the Vatican,[9] Dimitry Pospielovsky The Russian Church under the Soviet Regime, 1917–1982,[10] Massimiliano Valente Santa Sede e Russia da Leone XIII a Pio XI[11] či Dmitrij Antonovič Volkogonov Lenin, počátek teroru[12] a mnohé další. Některé z nich jsou dnes rovněž přeloženy do češtiny.

Třebaže jsme v předchozích textech tvrdili, že byla diskreditace katolické církve ze strany komunistického režimu důsledkem ideologického střetu v období druhé světové války, způsobeného zejména nesnášenlivostí sovětské ideologie, domníváme se nyní, že má ona řevnivost starší genezi i historické kořeny. Příčinou byl pravděpodobně antikomunismus Pia XI., Pia XII. i mocenské ambice východního bloku v době nastupující studené války. Proto bylo samotné téma vzájemných vztahů v historiografii značně deformováno, čehož jednoznačným důkazem jsou pro českého čtenáře především protináboženské texty, ostře tendenční a ideologické, které vycházely v češtině po roce 1945. Jedná se především o monografie Václava Kopeckého Pamětní výpisy k historii Československé republiky a k boji KSČ za socialistické Československo,[13] Avra Manhattana Vatikán ve světové politice,[14] Aloise Svobody Spiknutí proti republice,[15] Jiřího Žáka Exkomunikace, zázraky a sabotáže[16] a dalších autorů, jejichž pomyslným vrcholem byla divadelní hra německého levicového dramatika a intelektuála Rolfa Hochhutha (1931), jež nesla název Náměstek (1963).[17] V této divadelní hře autor tvrdě zaútočil na katolickou církev a její hlavu Pia XII., který se již nemohl bránit, a obvinil je z nečinnosti ve vztahu k Židům za druhé světové války. Třebaže dnes víme, že R. Hochhuth sepsal své dílo na objednávku sovětské tajné služby KGB, která měla zájem na kompromitaci antikomunistického papeže, dodnes tato kniha rozděluje historiky na dva zmíněné tábory.[18]

Tzv. černá legenda, jež obviňuje Vatikán z mlčení, antikomunismu, předkoncilního ducha atd., je nicméně stále živá.[19] Odpovědí Svatého stolce nebyla podobně laděná apologie některého z církevních historiků, ale naopak dvanáctisvazková edice Akt a dokumentů Svatého stolce ve vztahu ke druhé světové válce[20] (Actes et Documents du Saint Siège relatifs à la Seconde Guerre Mondiale) pod vedením francouzského Pierra Bleta (1918–2009), zveřejněná v letech 1965–1981, která chtěla místo řeči historiků nechat promlouvat fakta.

V prvních kapitolách této monografie si ukážeme, že diplomatické styky Svatého stolce a pravoslavného Ruska byly po staletí tradičně špatné. Rovněž špatný byl i vztah Svatého stolce k materialistickému komunismu, projevující se často svým bojovným ateismem, který se zrodil v polovině 19. století. Když se v Rusku v roce 1917 obě nepřátelství spojila a dala vzniknout ideologii sovětského komunismu, ocitly se vztahy na bodu mrazu. Přesto se ve 20. letech objevovaly snahy Svatého stolce proniknout do Sovětského svazu a bránit zde katolickou církev i její věřící, byly však likvidovány bolševiky se značnou urputností. V následující dekádě byly stovky kněží popraveny, uvězněny či deportovány ze země, kostely uzavřeny, křesťanský tisk zakázán a vliv náboženství ve společnosti značně zredukován.

Vzhledem k tomu, že se v případě náboženského života v Rusku jedná o široké a mnohovrstevné téma, budeme se v naší knize zabývat třemi náboženskými skupinami v Rusku: římskými katolíky, řeckými katolíky a pravoslavnými, jimž bude věnována pozornost právě v tomto pořadí. Jádrem našeho zájmu bude především katolická církev latinského ritu, vše ostatní bude tvořit nezbytný komentář tohoto příběhu. Nebudeme se proto podrobně věnovat tradičnímu pravoslaví v Rusku, to jistě udělají kompetentnější odborníci, ale soustředíme naši pozornost na zájem Svatého stolce o katolické věřící, kterými byli především Poláci, Litevci, část Němců, Bělorusů a západních Ukrajinců. Ti byli soustředěni především na západě země, jejich počet v samotném Rusku byl znatelně nižší. Přesto existovala síť kostelů, která pokrývala velká ruská města.[21]

Práce je rozdělena do čtyř kapitol včetně úvodu a závěru, kdy jednotlivé uzavřené oddíly podkapitol ohraničují různé vývojové fáze bolševické (proti)náboženské politiky, které se od sebe zásadně lišily (počátek Leninovy vlády, NEP, nástup stalinismu, snaha o likvidaci náboženství ve 30. letech, obrat v roce 1943 atd.). Druhá kapitola Svatý stolec a sovětský komunismus v období leninských represí se v osmi podkapitolách věnuje náboženskému životu v Rusku/ SSSR v letech 1917–1929, kdy se soustředí na diplomatická jednání v 10. a 20. letech a osobnost V. I. Lenina a jeho vliv v zemi v prvním desetiletí po nástupu bolševiků k moci. Třetí kapitola Svatý stolec a sovětský komunismus v období stalinských represí se taktéž v sedmi podkapitolách věnuje náboženskému životu ve 30. letech a v první polovině 40. let, kdy reflektuje snahy o diplomatická jednání v následujících patnácti letech i v protináboženské politice J. V. Stalina do roku 1945.

Vzhledem k faktu, že se jedná o poměrně široké téma, omezuje na nezbytné minimum vývoj v zemích, které se staly součástí sovětského panství na přelomu 30. a 40. let 20. století, například v baltských státech či na západní Ukrajině. Nezastíráme současně, že je naše téma složitější a mnohovrstevnatější, než jsme v této knize načrtli. Snažíme se především složitý příběh diplomatických dějin vtěsnat do relativně malého množství stránek, které máme k dispozici, aby vznikla srozumitelná, logicky uspořádaná a komplexní syntéza složité problematiky vztahu Svatého stolce a sovětského komunismu v 10. až 40. letech 20. století.

Pokud se některé informace v knize překrývají s pasážemi v monografii Vatikán a italský fašismus 1922–1945 či Vatikán a německý nacismus 1923–1945, je to proto, že nebylo zcela možné od sebe na některých místech oddělit příběh fašistické Itálie, nacistického Německa a komunistického Sovětského svazu, resp. aktéry těchto vztahů v téměř totožném časovém období, například státního sekretáře a pozdějšího papeže Pia XII. Eugenia Pacelliho. Čtenář znalý předchozího díla snad promine, neznalý snad dostane chuť se s ním seznámit.

1 BESIER, Gerhard, Svatý stolec a Hitlerovo Německo, Brno 2008.

2 COURTOIS, Stéphane, Černá kniha komunismu. Zločiny, teror, represe, I., Praha 1999.

3 DUNN, Dennis J., The Catholic Church and Soviet Russia, 1917–1939, New York 2017.

4 GRAJEWSKI, Andrzej, Rusko a kříž. Z dějin pravoslavné církve v SSSR, Praha 1997.

5 CHENAUX, Philippe, Katolická církev a komunismus v Evropě (1917–1989). Od Lenina k Janu Pavlu II., Praha 2012.

6 LUXMOORE, Jonathan – BABIUCHOVÁ, Jolanta, Vatikán a rudý prapor. Zápas o duši východní Evropy, Praha 2003.

7 MIKRUT, Jan (ed.), La Chiesa cattolica in Unione Sovietica. Dalla Rivoluzione del 1917 alla Perestrojka, Verona 2017.

8 RICCARDI, Andrea, Il Vaticano e Mosca 1940–1990, Roma 1993.

9 STEHLE, Hansjakob, The Eastern Politics of the Vatican, Athens 1981.

10 POSPIELOVSKY, Dimitry, The Russian Church under the Soviet Regime, 1917–1982, I., New York 1984.

11 VALENTE, Massimiliano (ed.), Santa Sede e Russia da Leone XIII a Pio XI. Atti del secondo Simposio organizzato dal Pontificio Comitato di Scienze Storiche e dall’Istituto di Storia Universale dell’Accademia Russa delle Scienze, Vaticano 2006.

12 VOLKOGONOV, Dimitrij Antonovič, Lenin, počátek teroru, Liberec 1996.

13 KOPECKÝ, Václav, ČSR a KSČ. Pamětní výpisy k historii Československé republiky a k boji KSČ za socialistické Československo, Praha 1960.

14 MANHATTAN, Avro, Vatikán ve světové politice, Praha 1949.

15 SVOBODA, Alois, Spiknutí proti republice, Praha 1949.

16 ŽÁK, Jiří, Exkomunikace, zázraky, sabotáže. Od Krakova přes Číhošť k Banské Bystrici, Praha 1950.

17 HOCHHUTH, Rolf, Náměstek. Hra, Praha 1966.

18 RODDEN, John – ROSSI, John P., Was Pius XII „Hitler’s Pope“? The Concordat of 1933, Society 51, 2014, č. 4, s. 408; HESEMANN, Michael, Pio XII. Il papa che si oppose a Hitler, Milano 2009, s. 322.

19 Otázce historické reflexe vztahů papežů Pia XI. a Pia XII. k nacismu se poměrně podrobně věnuje církevní historik F. X. Halas. HALAS, František X., Fenomén Vatikán. Idea, dějiny a současnost papežství. Diplomacie Svatého stolce. České země a Vatikán, Brno 2004, s. 386–414.

20 BLET, Pierre a kol. (eds.), Actes et Documents du Saint Siege relatifs a la Seconde Guerre, I-XII, Vaticano 1965–1981.

21 NYKL, Hanuš, Náboženství v ruské kultuře, Praha 2013, s. 230.

II.
Svatý stolec
a sovětský komunismus
v období leninských represí

II.1
Vatikánsko-ruské kontakty před rokem 1917

K prvnímu setkání mezi papežem a carem v dějinách došlo v Římě v prosinci 1845, kdy se setkali Mikuláš I. (1796–1855, vládl 1825– 1855) a Řehoř XVI. (1766–1846, pontifikát 1831–1846). O tři roky později byla dokonce mezi Svatým stolcem a Ruskem podepsána mezinárodní dohoda, tzv. konkordát. Konkordát z roku 1848 umožnil katolické církvi navázat diplomatické styky a upravit hranice diecézí tak, aby lépe odpovídaly nové politické správě země s ohledem na její velikost v polovině 19. století, avšak perzekuci katolíků nezastavil. Mogiljovská arcidiecéze, která pokrývala celé Rusko, byla rozdělena do sedmi diecézí – 1. Vilno (provincie Vilnius a Grodno), 2. Žmuď (Kovno a Kuronsko), 3. Minsk (Minsk), 4. Luck-Žitomir (Kyjev a Volyně), 5. Kamenec Podolský, 6. Cherson (Astrachaň, Besarábie, Cherson, Jekatěrinoslav, Saratov a Kavkaz) a 7. Mogiljov (Finsko, Turkestán, Sibiř).[22] V roce 1852 byla zřízena rozsáhlá diecéze v Tiraspolu, která nahradila diecézi v Chersonu, aby spravovala rozsáhlé území na jihu Ruska u Černého moře s mnoha zahraničními katolíky, například Němci, Poláky, Italy či Čechy. Skutečnými duchovními centry na jihu země se staly především Oděsa a Saratov, kde rovněž existoval katolický seminář. Další semináře se nacházely ve Varšavě a v Petrohradě.[23]

Portrét ruského cara Mikuláše I. od malíře Ivana Winberga (1830)

Ačkoliv zmíněný car Mikuláš I. umožnil francouzským katolickým věřícím zbudovat si v roce 1832 kostel sv. Ludvíka a o sedm let později i polským věřícím kostel sv. Petra a Pavla v Moskvě a souhlasil s otevřením kostela Notre Dame u francouzské legace v Petrohradě, vystupoval po povstání z let 1830–1831 otevřeně nepřátelsky proti polským katolíkům, kterým nevěřil. Mnohé z nich nechal deportovat na Sibiř. Snížil počet katolických klášterů v zemi na polovinu (ze 72 na 34) a zbavil církevní řády možnosti vyučovat náboženství ve školách. Mikuláš I. spatřoval v katolicismu výraznou sílu evropské restaurace, proto usiloval o plné podřízení katolické církve politickým zájmům Ruska. Dekretem cara ze dne 1. května 1832 uzavřel univerzitu ve Vilně a dne 25. července téhož roku nařídil předat katolické církevní školy v Podolí a Volyni pravoslavné církvi. Z tohoto důvodu se církevní akademie z Vilna přestěhovala do Petrohradu, kde zůstala až do roku 1918. Její poslední rektor Idzi Benedykt Radziszewski (1871–1922) ji po vyhlášení polské nezávislosti přeložil do Lublinu, kde zůstala s názvem Katolická univerzita až dodnes.[24] Nejznámější osobností spjatou s univerzitou v Lublinu byl Karol Wojtyła (1920–2005), který zde v 50. letech 20. století učil.

Navzdory obrovské rozloze bylo Rusko v porovnání s Evropou značně zaostalé. Dokladem této skutečnosti byla zejména krymská válka v letech 1853–1856, konflikt mezi Ruskem a koalicí Osmanské říše, Velké Británie, Francie a Sardinského království o vliv v Osmanské říši a na Balkáně. Záminkou se stal spor Ruska a Osmanské říše o ochranu Božího hrobu v Jeruzalémě, kdy Petrohrad požadoval, aby byla uznána jeho pozice ochránce práv utlačovaných pravoslavných křesťanů v Osmanské říši, ve skutečnosti usilovalo Rusko o kontrolu části území rozsáhlé Osmanské říše – Konstantinopole s Bosporem a Dardanelami. Přes optimistická očekávání a víru ve vítězství ruských zbraní Petrohrad válku prohrál.[25]

Integrace katolického náboženství do duchovního prostředí carského Ruska, jež probíhala v období po trojím dělení Polska ve druhé polovině 18. století (1772, 1793, 1795) a byla umocněna fascinací Západem, přiměla některé ruské intelektuály ke studiu katolicismu. Pro Poláky byla naopak cennou zkušeností konfrontace katolicismu s pravoslavím, která jim umožnila pochopit rozdíly mezi Západem a Ruskem. Jedním z těch, kteří do něj pronikli nejhlouběji, byl ruský filozof a myslitel Petr Jakovlevič Čaadajev (1794–1856), jenž spojoval katolicismus v Rusku s pokrokem. Když se v jeho spisech stala katolická církev v čele s papežem symbolem jednoty lidstva, byly jeho texty zakázány. Za své názory si vysloužil silnou kritiku nejen ze strany představitelů carského režimu, ale rovněž ze strany pravoslavných. Pouze málo intelektuálů 19. století katolicismus vítalo, například spisovatel Fjodor Michailovič Dostojevskij (1821–1881) odmítal ve shodě s názorem většiny Rusů katolickou církev jako tradičního nepřítele ruského lidu.[26]

Portrét ruského cara Alexandra III. od malíře Ivana Nikolajeviče Kramského (1886)

Bylo zároveň zřejmé, že ke sblížení za vlády Alexandra II. (1818– 1881, vládl 1855–1881) zatím nedozrály politické předpoklady. Ostatně diplomatické styky Svatého stolce a Ruska byly špatné již dlouhodobě, takže narůstal počet nevyřízených záležitostí katolické církve v Rusku. Po dalším polském povstání v roce 1863, jehož se účastnilo značné množství katolických kněží, došlo v 60. a 70. letech dokonce k přerušení vztahů mezi oběma zeměmi a deportaci katolíků na Sibiř a do Kazachstánu. Car nařídil uzavřít některé kláštery, zkonfiskovat církevní majetky a odejmout držbu půdy katolíkům. Konverze od pravoslaví se stala trestným činem a přísně se podle duchovního reglementu Petra I. trestala. V reakci na tyto tvrdé kroky vydal papež Pius IX. v říjnu 1867 encykliku Musíte (Dovete), v níž apeloval na modlitby za pronásledovanou církev v Rusku. K obnovení diplomatických styků došlo teprve za vlády Alexandra III. (1845–1894, vládl 1881–1894) po uzavření konkordátu v prosinci 1882, kdy Rusko jmenovalo svého prvního diplomatického zástupce u Svatého stolce.[27] V roce 1894 byl mimořádným zmocněncem ruské vlády u Svatého stolce jmenován diplomat a pozdější ruský ministr zahraničí Alexandr Petrovič Izvolskij (1856–1919), který zastával tento post až do roku 1898. Papež mohl na základě vlastního uvážení jmenovat biskupy pro všechny diecéze. Diplomatická jednání však nevyústila ve zřízení apoštolské nunciatury v Petrohradě, neboť se carská vláda nezřekla ambice po rusifikaci svých katolíků, zejména Poláků.[28]

Hluboký zájem Svatého stolce o křesťanský Východ odrážela především encyklika Velké břímě (Grande Munus christiani propugnandi), kterou vydal Lev XIII. (1810–1903, pontifikát 1878–1903) v září 1880. Vyjádřil v ní starost o slovanské národy, kdy zdůraznil přání dosáhnout unie a jednoty s východními církvemi. Určitým mostem k Východu se měly stát východní, tzv. uniatské církve, které se v 17. a 18. století připojily k Římu a nastoupily pozvolný proces latinizace. Papežovy snahy po sblížení však mnohdy narážely na odpor, ať již mezi věřícími latinského ritu, či pravoslavnými.[29] Za uniaty jsou označováni členové samosprávných východních katolických církví, které slaví liturgii byzantského obřadu. V kontextu východní Evropy se jedná o věřící řeckokatolické církve, kteří se společně s římskokatolickými bratry považují za součást katolické církve. K jejich sjednocení s Římem došlo na konci 16. století, což potvrdil papež Kliment VIII. (1536–1605, pontifikát 1592–1605) v prosinci 1595 bulou Magnus Dominus et laudabilis nimis. Uznávají autoritu papeže a shodují se v dogmatické nauce, nicméně slouží liturgii byzantsko-slovanského ritu. Z pohledu pravoslaví představují uniaté odpadlíky od pravoslaví.

Úzká vazba na Konstantinopol, jež vedla k odcizení Ruska západní církvi, byla důsledkem těsných kontaktů země s Byzantskou říší od 10. století, kdy došlo k pokřtění Kyjevské Rusi. Kyjev se tak stal metropolí závislou na konstantinopolském patriarchátu. Většina jeho představitelů byla do konce 15. století řeckého původu, zatímco v ostatních diecézích působili ruští biskupové. Pád Konstantinopole v roce 1453 považovala Moskva za trest po přijetí unie s Římem. Naopak sama sebe označila za tzv. třetí Řím, který je následovníkem Říma a Konstantinopole. Na žádost vlády povýšil konstantinopolský patriarcha roku 1589 Moskvu na patriarchát. V následujících stoletích se pravoslavná církev prosadila jako společenství samosprávných místních církví, z nichž každá byla autokefální, řízena vlastním nejvyšším představitelem; tento princip byl zakořeněn hluboko v ruských církevních dějinách.[30] V námi sledovaném příběhu se budeme věnovat především Ruské pravoslavné církvi, největší z těchto autokefálních církví, označované též jako Ruská pravoslavná církev Moskevského patriarchátu (oficiálně Patriarchát Moskvy a vší Rusi) v čele s patriarchou moskevským a celé Rusi.

Navzdory uzavření konkordátu se Svatým stolcem pokračoval car Alexandr III. v protikatolické linii svých předchůdců. Potvrdil, že se děti ze smíšených manželství s pravoslavným musejí stát pravoslavnými. Během deseti let zvýšil sedminásobně počet pravoslavných farních škol ze 4 500 (1882) na 32 000 (1894). Choval tradiční nedůvěru k nacionalismu, který se odrážel rovněž v náboženské oblasti. Za jeho vlády zesílila intervence vlády do církevních záležitostí, která se nejvíce projevovala jako odpor vůči všem nepravoslavným náboženstvím. Každý katolík se automaticky stával podezřelým, každý katolický kněz byl považován za agenta Vatikánu. Vládnoucí kruhy považovaly katolicismus za příčinu většiny ruských problémů a těžkostí.[31] Ke zlepšení vzájemných vztahů Ruska a Svatého stolce přispěla teprve výměna přátelských nót mezi carem a papežem v roce 1887, jíž byla otevřena nová etapa diplomatických styků, i když – s výjimkou otázky pronásledované církve v Rusku – chyběla oběma partnerům společná témata k jednání.

Na přelomu 19. a 20. století tvořili pravoslavní 71 %, muslimové 11 %, katolíci 9 %, židé 5 % a protestanti 3 % populace Ruska.[32] V nejobtížnějším postavení se v Rusku nacházeli zmínění Židé, jejichž drtivá většina žila na základě rozhodnutí carské vlády v regionech na západě. Zbytek – asi 300 000 privilegovaných osob – žil ve středním a východním Rusku. Nejčastěji pracovali Židé jako zemědělci, obchodníci nebo řemeslníci, méně často pak ve státní správě, v armádě, v bankách či se věnovali podnikání. Velká vlna pogromů proběhla v letech 1881–1882 za vlády Alexandra III. Za Mikuláše II. (1868–1918, vládl 1894–1917) byly pogromy dokonce součástí vládní politiky, kdy měly v letech 1903–1907 řešit především neúspěchy ruské zahraniční politiky. S jistým zjednodušením můžeme prohlásit, že se postavení Židů v Rusku postupně zhoršovalo.[33]

Pravoslavné duchovenstvo se dělilo na tzv. bílé a černé. Co se týká jeho složení a počtu, bílé pravoslavné duchovenstvo bylo tvořeno ženatými duchovními, kterých žilo v roce 1914 v Rusku 117 915, z nichž přibližně 49 000 představovali kněží, 15 000 diákoni a 48 000 nižší duchovní. Počet černého duchovenstva, které tvořili mniši, stoupl v roce 1914 na 29 128 řeholníků a řeholnic a 65 111 poslušníků (noviců/novicek). Počet všech pravoslavných chrámů v zemi dospěl v roce 1914 k číslu 77 767 kostelů, kaplí a modliteben. Počet žen v řeholních komunitách převyšoval počet mužů (11 485 řeholníků a 17 283 řeholnic). Počet funkčních klášterů dosáhl v roce 1914 výše 1 025.[34] Jiný pramen pracuje s odlišnými čísly – v Ruské říši žilo v roce 1914 oficiálně 117 milionů pravoslavných věřících, kteří byli organizováni v 67 diecézích se 130 biskupy a 48 000 existujících farností s více než 50 000 duchovních všech stavů. Pravoslavná církev spravovala 35 000 základních škol a 58 seminářů, což v Rusku znamenalo kombinaci středoškolského s neúplným teologickým vzděláním.[35]

Když v roce 1894 náhle zemřel Alexandr III., nastoupil vládu jeho syn Mikuláš II. Třebaže byl hluboce zbožný, nikdy nepochopil význam a přínos náboženství pro sociální stabilitu moderního státu. Držel nadále pravoslaví pod kontrolou a ke katolicismu choval tradiční odpor. Ve vztahu k neruským národům, zejména k Polákům, Litevcům a Ukrajincům, volil rovněž osvědčenou rusifikační politiku. Teprve po událostech revoluce z roku 1905 vydal edikt o náboženské svobodě (tzv. toleranční patent), který neznamenal pouze záruku náboženské svobody, ale umožňoval rovněž pravoslavným věřícím beztrestně konvertovat ke katolicismu. Děti ze smíšených manželství již nemusely být vychovávány v pravoslaví. Katolická církev se v zemi těšila mírně rostoucí popularitě – v letech 1804–1914 bylo v ruském impériu založeno 267 nových farností. Katoličtí věřící žili celkem v 1 158 farnostech a 333 církevních strukturách, přičemž měli k dispozici 1 359 kostelů a kaplí, v nichž sloužilo 2 194 kněží a stovky řeholních sester.[36] Uniaté na Ukrajině a v Bělorusku, kteří byli donuceni konvertovat k pravoslaví, mohli nyní svobodně vyznávat katolicismus; téměř čtvrt milionu z nich se opět stalo katolíky. Kolem roku 1900 žilo v Rusku přibližně 4,5 milionů katolíků. V tomto duchovním oteplování následně jmenoval papež Pius X. na území Haliče kontrolované Rakušany lvovského arcibiskupa a metropolitu ukrajinské uniatské církve Andreje Alexandra Šeptyckého (1865–1944) dočasnou hlavou ruské uniatské církve; po vypuknutí první světové války byl uvězněn a hmotné statky řeckokatolické církvi byly předány pravoslavným. V roce 1909 byl v Petrohradu otevřen první uniatský kostel.[37]

Nejvýznamnějším katolickým intelektuálem počátku 20. století byl VLADIMÍR VLADIMIROVIČ ABRIKOSOV (1880–1966). V. V. Abrikosov, pokřtěný v ruské pravoslavné církvi, konvertoval v roce 1909 v západní Evropě ke katolicismu. O rok později se s manželkou Annou vrátil do Ruska, kde inicioval pravidelná setkání intelektuálů a agitoval za finanční podporu pro chudé katolické děti. Jejich byt v Moskvě se stal platformou šíření katolických idejí do Ruska. V roce 1913 vstoupili manželské do noviciátu třetího řádu dominikánů, jehož se stali téhož roku členy. Během jejich návštěvy Říma je přijal dokonce papež Pius X. V roce 1917 se stal V. V. Abrikosov členem rady ruské řeckokatolické církve, byl ustanoven katolickým knězem byzantského ritu a rektorem řeckokatolické farnosti v Moskvě. V srpnu 1922 byl uvězněn a odsouzen k trestu smrti, ale rozsudek byl později nahrazen nedobrovolným exilem, nejprve v Římě a později v Paříži, kde dne 22. července 1966 zemřel.[38]

Třebaže byla většina katolíků v Rusku latinského ritu, žily zde i řeckokatolické komunity, tzv. katolíci východního či byzantského obřadu, které vznikly na konci 19. století. Od počátku čelili tito katolíci dvěma tlakům, a to jak ze strany pravoslaví, tak ze strany katolické hierarchie latinského obřadu. Jednalo se fakticky o nepříliš početné skupiny, které se po trojím dělení Polska v druhé polovině 18. století nacházely především v Haliči ve východní Evropě; nyní se staly součástí habsburské říše. Centrem řeckokatolických věřících v Haliči se stal Lvov, který byl sídlem metropolitního arcibiskupství – archieparchie, jemuž podléhalo několik diecézí.[39]

Mezi nejvýznamnější katolíky byzantského ritu patřil LEONID FJODOROV (1879–1935), konvertita z pravoslaví, který byl dne 25. března 1911 vysvěcen na kněze v bulharském řeckokatolickém kostele Nejsvětější Trojice v Konstantinopoli. Po vypuknutí první světové války byl zatčen a deportován do vyhnanství v Tobolsku na Sibiři, odkud jej vyvedla teprve amnestie ministra prozatímní vlády Alexandra Fjodoroviče Kerenského v roce 1917. Na prvním ruském řeckokatolickém synodu v kostele sv. Kateřiny v Petrohradě byl v květnu 1917 jmenován exarchou, tedy hlavou řeckokatolických věřících v Rusku. L. Fjodorov věřil v rusifikaci katolické církve, k níž dojde především oslabením vlivu polských kněží. Domníval se, že uniatská církev sjednotí katolíky a pravoslavné v Rusku, přičemž se stane dominantní duchovní silou v zemi. V lednu 1919 napsal dokonce list bolševickému vůdci Vladimíru Iljiči Leninovi, v němž prohlásil, že univerzální katolická církev zvýší prestiž sovětského Ruska ve světě; bolševici nicméně měli v té době důležitější problémy k řešení.[40] V lednu 1923 byl uvězněn a v procesu s arcibiskupem Janem Cieplakem odsouzen na deset let vězení. V roce 1926 byl předčasně propuštěn, avšak ještě téhož roku opět uvězněn a deportován do tábora na Solovkách. V roce 1929 byl pro špatný zdravotní stav propuštěn. Zemřel ve Vjatce v březnu 1935. V roce 2001 jej papež Jan Pavel II. (1920– 2005, pontifikát 1978–2005) beatifikoval.

K zásadnějším změnám v politicko-náboženském životě země došlo po roce 1905, kdy se v základech otřásl systém carského absolutismu. Obě tyto složky moci byly tradičně považovány za vlastnictví dynastie a povinností cara, který se opíral o vládní aparát, tajnou policii, velkostatkářskou šlechtu, armádu a pravoslavnou církev, bylo předat je nezměněné svému dědici. Až do revoluce roku 1905 v Rusku, která propukla během neúspěšné války s Japonskem na Dálném východě a kterou Rusové prohráli, prakticky neexistoval vládní kabinet ani institut předsedy vlády – ministři podléhali pouze carovi. Dne 22. ledna 1905, během tzv. krvavé neděle, se v Petrohradu konala pokojná dělnická demonstrace vedená popem Georgijem Apollonovičem Gaponem (1870–1906), kterou však ozbrojené vládní jednotky utopily v krvi. Výsledkem bylo 200 mrtvých a 800 zraněných. V zemi se následně vzedmula vlna odporu, organizace všech politických proudů odsuzovaly vládu a dělníci vstoupili do stávky.[41]

Car byl donucen podepsat říjnový manifest, v němž zaručoval občanská práva a sliboval všeobecné volební právo, a souhlasit se svoláním parlamentu, tzv. dumy. Předsedou vlády a ministrem vnitra byl v roce 1906 jmenován liberální šlechtic Pjotr Arkaďjevič Stolypin (1862–1911), absolvent petrohradské univerzity, který usiloval o spolupráci s dumou, čímž zamýšlel oslabit levici. Chtěl modernizovat Rusko a přiblížit je Západu, i když zůstával ruským nacionalistou. Jeho cílem bylo provést agrární reformu a zlepšit tak životní úděl rolníků, modernizovat sociální služby a zbavit zemi policejního režimu, který radikalizoval opozici. Za Stolypinovy vlády bylo otevřeno 50 000 nových škol a 5 000 pravoslavných kostelů. Levice však spokojena nebyla a pokračovala v teroristických útocích proti představitelům státní moci. Ty si jen v letech 1906–1907 vyžádaly 4 500 obětí, většinou z řad státních zaměstnanců.[42] Odpor proti P. A. Stolypinovi, ať již ze strany nespokojené šlechty, vlády či státních úředníků, rostl a vyvrcholil jeho zavražděním v roce 1911. Novým předsedou vlády se stal Vladimir Kokovcov (1853–1943), který zastával tento post až do února 1914. Země trpěla v první polovině 10. let neustálými nepokoji a vlnami stávkového hnutí, které zesílily vystěhovalectví do zámoří. Prestiž cara Mikuláše II. v ruské společnosti klesala, přičemž se propadla s příchodem sibiřského mystika a léčitele Grigorije Jefimoviče Rasputina (1869–1916) na dvůr do Petrohradu.[43]

Předseda ruské vlády v letech 1906–1911 Pjotr Arkaďjevič Stolypin

Tradiční antipatie Svatého stolce vůči Rusku a pravoslavnému náboženství neodezněly ani po nástupu papeže Pia X. v roce 1903. Třebaže se soustředil na vnitrocírkevní problémy a jako pastorální papež vykonal mnoho pro samotnou církev, vystupoval současně proti modernistickým proudům i dalším směrům v rámci katolické církve, které vatikánský integralismus považoval za nebezpečné. Piův pontifikát byl ovlivněn růstem napětí v mezinárodních vztazích (rusko-japonská válka 1904–1905, marocká krize 1905–1906, bosenská krize 1908, tripolské války 1911–1912, balkánské války 1912–1913 atd.), které vedlo ke zhoršení kontaktů Svatého stolce s okolním světem, resp. jeho mezinárodní izolaci. Pokud mnohé nacionalistické a antisemitské tendence v Evropě rezonovaly v protiklerikálních a protipapežských útocích, papež na ně odpovídal s podobnou tvrdostí.[44]

Pravoslaví, které bylo dominantní náboženskou silou duchovního prostoru Ruska, vnímal Pius X. stereotypně jako tradičního soupeře katolické církve. Diplomatickému sblížení bránila nevraživost pravoslavné církve k jiným náboženstvím, která v zemi odmítala přijmout apoštolského nuncia jako diplomatického zástupce Svatého stolce; podobně přezíraví byli k zástupcům jiných církví ostatně též vatikánští církevní hodnostáři. Ruští carové hleděli na své katolické poddané – s ohledem na značné množství Poláků katolického ritu i Poláků, Bělorusů, Ukrajinců a věřících baltských států uniatského ritu v rámci říše – se značnou nedůvěrou, přičemž usilovali, aby byly přímé kontakty Říma s katolickými biskupy v Rusku přetrhány.[45] V konzervativních vatikánských kruzích bylo Rusko po staletí považováno za nepřítele katolické církve – protikatolické výpady ruského režimu i jeho afinitu k pravoslaví poznala Evropa během ruského tažení na Západ v letech 1914–1915. Vládní garnituře carského dvora Vatikán prostě nevěřil.[46]

22 STEHLE, Hansjakob, The Eastern Politics of the Vatican, Athens 1981, s. 12; GRIGULEVIČ, Iosif Romualdovič, Papežství 20. století, Praha 1981, s. 38.

23 DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 55; MIKRUT, Jan, I cattolici polacchi nell’Impero russo e nei primi anni dell’URSS, in: La Chiesa cattolica in Unione Sovietica. Dalla Rivoluzione del 1917 alla Perestrojka, ed. Jan Mikrut, Verona 2017, s. 185–186.

24 MIKRUT, I cattolici polacchi nell’Impero russo, s. 182–183; DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 51–52.

25 CHADWICK, Henry – CHADWICK, Oven, A History of the Popes 1830–1914, Oxford 2002, s. 102.

26 DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 53, 59.

27 VEBER, Václav, Mikuláš II. a jeho svět. Rusko 1894–1917, Praha 2000, s. 68; BOCK, Nicholas, Russia and the Vatican on the Eve of the Revolution, Woodstock Letters 90, 1961, č. 4, s. 291–293.

28 DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 61; MIKRUT, I cattolici polacchi nell’Impero russo, s. 189.

29 CHENAUX, Katolická církev a komunismus v Evropě, s. 31–32; GRIGULEVIČ, Papežství 20. století, s. 76.

30 NEUNER, Peter, Ekumenická teologie. Hledání jednoty křesťanských církví, Praha 2001, s. 88–89.

31 DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 59–60.

32 ATKIN, Nicholas – TALLETT, Frank, Priests, prelates and people. A history of European Catholicism since 1750, London – New York 2003, s. 155; NYKL, Náboženství v ruské kultuře, s. 230. Katolíků žilo v ruském impériu 11,8 milionů.

33 VEBER, Mikuláš II. a jeho svět, s. 70.

34 NYKL, Pravoslavná církev a ruské impérium. Zkušenost synodálního období, in: Monoteistická náboženství a stát, eds. Karel Sládek a kol., Červený Kostelec 2009, s. 146–147, 149–150.

35 POSPIELOVSKY, The Russian Church, s. 20.

36 MIKRUT, I cattolici polacchi nell’Impero russo, s. 192.

37 DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 62–63; BOECKH, Katrin, I cattolici tedesco-russi negli anni 1917–1939, in: La Chiesa cattolica in Unione Sovietica. Dalla Rivoluzione del 1917 alla Perestrojka, ed. Jan Mikrut, Verona 2017, s. 201.

38 DUNN, The Catholic Church and Soviet Russia, s. 63; TOKAREVA, Evgenia, La distruzione dell’organizzaione ecclesiastica in Unione Sovietica, in: La Chiesa cattolica in Unione Sovietica. Dalla Rivoluzione del 1917 alla Perestrojka, ed. Jan Mikrut, Verona 2017, s. 85.

39 BALÍK, Stanislav, Josyf kardinál Slipyj. Arcibiskup lvovský-kyjevský a primas Haliče, in: Primasové katolické církve, eds. Stanislav Balík a Jiří Hanuš, Brno 2010, s. 87–88.

40 RICCARDI, Andrea, Století mučedníků, Kostelní Vydří 2014, s. 50; BECKER, Winfried, Sowjetische Religionspolitik und Vatikanische Hungerhilfe für Russland. Deutsche Aussenpolitik zwischen Moskau und Rom 1920–1929, in: Santa Sede e Russia da Leone XIII a Pio XI. Atti del secondo Simposio organizzato dal Pontificio Comitato di Scienze Storiche e dall’Istituto di Storia Universale dell’Accademia Russa delle Scienze, ed. Massimiliano Vaticano 2006, s. 186–187.

41 PIPES, Richard, Dějiny ruské revoluce, Praha 1998, s. 50; ŠVANKMAJER, Milan a kol., Dějiny Ruska, Praha 1999, s. 491–492.

42 PIPES, Dějiny ruské revoluce, s. 56–65; ŠVANKMAJER, Dějiny Ruska, s. 499.

43 VEBER, Mikuláš II. a jeho svět, s. 271–287; VYDRA, Zbyněk, Život za cara? Krajní pravice v předrevolučním Rusku, Červený Kostelec 2010, s. 455.

44 BUELL, Raymond L., France and the Vatican, Political Science Quarterly 36, 1921, č. 1, s. 33, 35.

45 POLLARD, John F., Il Papa sconosciuto. Benedetto XV (1914–1922) e la ricerca della pace, Milano 2001, s. 221.

46 MOROZZO DELLA ROCCA, Roberto, Santa Sede e Russia rivoluzionaria, in: Benedetto XV e la pace – 1918, ed. Giorgio Rumi, Brescia 1990, s. 162; ENGEL-JANOSI, Friedrich, Österreich und der Vatikan 1846–1918, II. (1903–1918), Graz – Wien – Köln 1960, s. 125; HACHEY, Thomas E. (ed.), Anglo-Vatican relations, 1914–1939. Confidential annual reports of the British ministers to the Holy See, Boston 1972, s. 3; Domácí, dvorský a státní archiv ve Vídni, fond Politické zprávy IX, Karton 255, Schönburg-Hartenstein 30. 3. 1917; VALIANI, Leo, La dissoluzione dell’Austria-Ungheria, Milano 1985, s. 131.

II.2
Rusko v období první světové války

První světová válka byla výsledkem dlouholeté mezinárodní krize i rozpínavosti jednotlivých evropských, resp. světových velmocí. Rusko na ni nebylo objektivně připraveno; ostatně jako mnohé ostatní země doufalo, že válka bude krátká. Jeho armáda vykazovala nejhorší bojovou morálku ze všech armád, nejvíce lidských ztrát i válečných zajatců a postupně méně vojenských úspěchů. Ruským vojákům chyběla výzbroj a výstroj, zrazovala je logistika, nedostávalo se jim potravin a mezi demotivovanými muži ve zbrani se šířila nespokojenost. Na východní frontě se německým zbraním podařilo porazit ruskou druhou armádu v bitvě u Tannenbergu v srpnu 1914 a vytlačit Rusy z celého východního Pruska. Rusko v těchto bitvách přišlo o 250 000 mužů a cenný válečný materiál. V bitvě u Lodže v listopadu 1914 byla rozdrcena první ruská armáda.[47]

Pokud Rusové přešli na východní frontě do ofenzívy, jejich vojensko-politická expanze byla výlučně spojována s pravoslavnou církví, která se po vypuknutí války ujala role duchovního ochránce a podporovatele vlasteneckého hnutí za vítězství ruských zbraní. Svatý stolec se současně v probíhajícím konfliktu obával – v případě vítězství Petrohradu – posílení ruského vlivu v Polsku či v Osmanské říši, na což současně upozorňovali mnozí církevní hodnostáři ve východní Evropě. V závěru roku 1914 odvrátila rakousko-uherská armáda hrozbu ruského vpádu do vnitrozemí habsburské monarchie. V únoru 1915 proběhla druhá bitva u Mazurských jezer, kde byla ruská armáda obklíčena a donucena kapitulovat. Ústřední mocnosti následně posílily své armády a podnikly velkou ofenzívu přes Karpaty na Lvov. Na jejím levém boku měly rakouské jednotky osvobodit pevnost Přemyšl s posádkou 120 000 mužů od obležení, což se však Rakušanům podařilo až po velkém úsilí za značných lidských ztrát v červnu 1915. Dne 26. srpna padl Brest-Litovsk. Halič se tak opět ocitla v rukou Ústředních mocností.[48]

Další přípravu a reorganizaci, kterou Rusko zahájilo, brzy obětovalo účasti na ofenzívě Dohody, jejíž členové Velká Británie a Francie zápasily u Verdunu, a provedlo v březnu 1916 útok u jezera Naroč. V květnu téhož roku zahájili úspěšný postup na italské frontě Rakušané, kteří jej však již o měsíc později museli zastavit a část svých vojsk přesunout na východní frontu, kterou prolomila úspěšná ruská vojska generála Alexeje Alexejeviče Brusilova (1853–1926) útočící na západ.[49] Brusilovova ofenzíva, jež bývá považována za nejkvalifikovanější ruskou operaci první světové války, skončila na přelomu srpna a září 1916 úplným vyčerpáním vojsk a zastavením východní fronty na úpatí Karpat. Stala se současně počátkem demoralizace a následného rozkladu ruského vojska i příčinou stále klesající popularity ruského cara Mikuláše II. a jeho dvora.[50]

Papež Benedikt XV. na počátku první světové války (1915)

Když Benedikt XV. (1854–1922; pontifikát 1914–1922) zveřejnil dne 1. srpna 1917 svoji mírovou nótu, očekával, jakým způsobem bude rezonovat právě v Rusku. Požadavky budoucího mírového uspořádání mezi národy vyvolaly značnou vlnu nevole zejména u dohodových mocností. Ve Velké Británii psaly noviny o papežově mírovém návrhu jako o nepřátelském. Italské veřejné mínění radikalizoval tisk, který brojil proti papežské iniciativě a měnil i názory některých nerozhodných katolíků, takže ministr zahraničí Sidney Sonnino (1847–1922) papežovy návrhy dne 24. října odmítl. Nejvíce pobouřena byla Francie, kde předseda vlády Georges Clemenceau (1841–1929) vystoupil proti papeži a obvinil jej z nadržování Berlínu, který se údajně těšil neochvějné pozici ve Vatikánu. Odpovědi Velké Británie a Francie tlumočil státnímu sekretáři Pietru Gasparrimu (1852–1934) vyslanec John de Salis (1862–1939) ve dnech 23. a 24. srpna 1917.[51] Třetí z velmocí, Kerenského Rusko, vnímalo papežův návrh jako nepřijatelný a rovněž na iniciativu neodpovědělo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vatikán a sovětský komunismus 1917-1945.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.