Marek Šmíd

Vatikán a německý nacismus 1923–1945

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Lektorovali:

prof. PhDr. Stanislav Balík, Ph.D.

Fakulta sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně

prof. ThLic. PaedDr. Martin Weis, Th.D.

Teologická fakulta Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích

Dr. Johannes Gleixner

Collegium Carolinum v Mnichově, pobočka Praha

Copyright © Marek Šmíd, 2019

Cover © Dagmar Krásná, 2019

Cover front face photo © ČTK/picture alliance/dpa

Cover back face photo © ČTK/Sueddeutsche Zeitung Photo/Scherl

Cover front flap photo © ČTK/picture alliance/chromorange / Bilderbox

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON
Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-052-2

Věnování:

Mé babičce Alexandře Miksánkové (1932–2009) se vzpomínkou na společné procházky Prahou.

Motto:

„Budoucnost této země však nespočívá v tom, jestli katolíci zvítězí nad protestanty, nebo protestanti porazí katolíky, nýbrž v tom, jestli árijský člověk přežije, nebo vymře.“

Adolf Hitler, 20. léta 20. století

„My jsme dokázali naše křesťanství nejen slovy, ale též činy naplnit. Dali jsme najíst hladovějícím, napít žíznivým a ty bez přístřeší jsme přichýlili…“

Joseph Goebbels, 1935

„Když přišli nacisté pro komunisty, mlčel jsem; nebyl jsem přece komunista. Když zavírali sociální demokraty, mlčel jsem, nebyl jsem přece sociální demokrat. Když přišli pro odboráře, mlčel jsem, nebyl jsem přece odborář. Když přišli pro Židy, mlčel jsem, nebyl jsem přece Žid. Když přišli pro mě, nebyl už nikdo, kdo by se mohl ozvat.“

Martin Niemöller, 30. léta 20. století

„Měli bychom vlastně proti takovým událostem pozvednout hlas v plamenném protestu. Zadržuje Nás jen vědomí, že bychom podmínky těch nešťastníků Svými slovy jen zhoršili.“

Pius XII., 1940

„Často je bolestně těžké rozhodnout, zda je na místě zdrženlivost a opatrné mlčení, nebo veřejný projev a rázné činy: to vše Nás trápí ještě více než ohrožení klidu a bezpečí ve vlastním domě.“

Pius XII., 1944

„Pius XII.? To je jediný člověk, který mi vždy odporoval a nikdy neposlechl.“

Adolf Hitler, 1944

„Avšak mínili-li vládcové Německa, že zničí katolickou Církev i ve staré říši, Prozřetelnost určila jinak. Útrapy církve ze strany nacismu se skončily náhlým a tragickým koncem pronásledovatele!“

Pius XII., 1945

I.
ÚVOD

Snahou monografie Vatikán a německý nacismus 1923– 1945 je přiblížit diplomatické styky Svatého stolce a německého nacismu v letech 1923–1945, tedy v období od Hitlerova pivnicového puče v listopadu 1923 do konce druhé světové války v Evropě v květnu 1945. V kontextu mezinárodních událostí 20.– 40. let 20. století se pokouší zbavit vatikánsko-německé styky nánosů paušálních předsudků a přejímaných klišé, přičemž se soustředí na stýkání a potýkání Vatikánu a Německa v meziválečném i válečném období. Text proto představuje významné osobnosti, mezníky i třecí plochy vzájemných styků, kdy stranou naší pozornosti nezůstanou ani nástup Adolfa Hitlera k moci, konkordát z roku 1933, sbližování nacistického Německa s fašistickou Itálií, rasové otázky, encyklika S palčivou starostí, reflexe německé zahraniční politiky, mírové aktivity či postoje papeže Pia XII. v době druhé světové války. V českém prostředí se tak jedná o první domácí počin tohoto druhu, i když některé momenty ve vztazích Svatého stolce a německého nacismu s důrazem na mezinárodní dění zachycují četné přehledy světových dějin 20. století. Kniha je do značné míry polemikou nejen s kritiky pasivity papeže Pia XII., ale též s apologety, kteří nekriticky vyzdvihují jeho mírové zásluhy, neutralitu i sympatie k židovstvu téměř ve všech jeho rozhodnutích.

***

Vycházíme jak z materiálů Historického archivu státního sekretariátu Svatého stolce, Tajného vatikánského archivu (především fondu Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti) a vydaných edic, tak dostupných dokumentů církevní politiky – Actes et Documents du Saint Siège relatifs à la Seconde Guerre Mondiale, Acta Apostolicae Sedis či Enchiridion delle Encicliche – první poloviny 20. století a rozsáhlé zahraniční literatury, především německé, italské a anglické provenience, jež byla k tématu publikována. Při takto časově rozvrženém tématu knihy – 1923–1945 – jsme se museli potýkat se skutečností, že jsou vatikánské archivy dostupné pouze do února 1939, kdy se uzavřel pontifikát Pia XI. Historikům ani odborné veřejnosti tak nejsou k dispozici cenné materiály z válečných let 1939–1945, i když se dnes stále více uvažuje o jejich zpřístupnění. Můžeme pouze doufat, že se tak stane brzy, čímž se naše dosavadní poznání ještě více zpřesní, doplní a rozšíří. Rozhodně to však neznamená, že bychom trpěli nedostatkem pramenů, který by znemožňoval výzkum vztahů v nejdramatičtějším období vzájemného stýkání a potýkání.

Pro 20. a 30. léta 20. století, resp. pro pontifikát papeže Pia XI., máme současně k dispozici materiály vatikánských archivů, jež byly digitalizovány Německým historickým ústavem v Římě. Ty časově pokrývají období Výmarské republiky a většinu prvního decénia třetí říše. Disponujeme tak podrobnými zprávami apoštolského nuncia v Mnichově a v Berlíně Eugenia Pacelliho z 20. let a apoštolského nuncia v Berlíně Cesara Orseniga z 30. let 20. století, které představují jak cenné svědectví o náboženských poměrech v meziválečném Německu, tak o vzájemných vatikánsko-německých diplomatických stycích v první polovině 20. století. Ve své jedinečnosti, z pohledu evropské historiografie, analyzují povahu vztahů v období nástupu A. Hitlera k moci i dynamických poměrů 30. let, kdy mapují politicko-náboženskou situaci v Německu. K dnešnímu dni shromáždili němečtí historikové na webové stránce http://www.pacelli-edition.de/ téměř 18 000 dokumentů, které časově pokrývají značnou část Pacelliho diplomatického působení v Německu, a to období let 1917–1926.

Zhruba 5 500 zpráv apoštolského nuncia E. Pacelliho do Říma (od krátkých telegramů až po rozsáhlé zprávy) je doplněno o 4 100 zpráv státního sekretariátu ve Vatikánu do Mnichova a Berlína včetně jejich často rozsáhlých příloh, kriticky zpracováno, komentováno a v italsko-německé jazykové mutaci v kritické edici zpřístupněno pro další badatelské využití. Jejich hodnota je o to vyšší, že jejich tvůrce E. Pacelli, pozdější papež Pius XII., vytvářel obraz středoevropské republiky, který Svatý stolec obecně přijímal a který v jeho strukturách zcela akceptoval.

Pokud jsou Pacelliho zprávy klíčové pro 20. léta 20. století, pro následující dekádu jsou zcela zásadní zprávy apoštolského nuncia v Berlíně v letech 1930–1945 Cesara Orseniga. Na webové stránce http://dhi-roma.it/orsenigo.html jsou prostřednictvím databáze od roku 2009 zpřístupňovány zprávy C. Orseniga pro období let 1930– 1939. Čilá korespondence mezi apoštolským nunciem C. Orsenigem a státním sekretářem E. Pacellim poměrně plasticky zachycuje politicko-náboženské prostředí Německa 30. let, kdy referoval o říšském konkordátu, školské otázce, pastoraci mládeže, obsazování biskupských stolců atd., ale též o záležitostech vysoké politiky, např. vztahu nacismu a komunismu, ekonomické krizi, antisemitismu či zahraniční politice Německa.

C. Orsenigo se tak stal hlavním zpravodajem, který měl vliv na formování postoje Svatého stolce k politice nacistické třetí říše. Dnes máme k dispozici přibližně 1 500 Orsenigových zpráv státnímu sekretáři E. Pacellimu a 2 000 Pacelliho zpráv C. Orsenigovi. Jsou zveřejňovány v jazyce jejich původního znění, obvykle italsky, pro historiky neznalé italštiny pak v německém kritickém a komentovaném překladu.

Materiály vatikánských archivů doplňujeme o novinové články vatikánského listu L’Osservatore Romano, jehož jednotlivá čísla – od 1. července 1861 do 31. prosince 1996 – jsou v současné době rovněž dostupná v digitalizované podobě na CD/DVD. Dále pak pracujeme s německým dobovým tiskem, který jsme měli k dispozici ve vatikánských archivech, edicemi, korespondencí, pamětmi, deníky, projevy atd., které mají často mimořádnou hodnotu pro svoji bezprostřednost, zainteresovanost na událostech a podíl na jejich reflexi. Jedná se tak např. o paměti německého vyslance u Svatého stolce Ernsta von Weizsäckera Errinerungen,[1] deník italského ministra zahraničí Galeazza Ciana Diario,[2] edici dokumentů církevních historiků pod vedením francouzského jezuity Pierra Bleta Pius XII. a druhá světová válka,[3] paměti sekretáře amerického diplomata u Svatého stolce Harolda Hilgarda Tittmanna Inside the Vatican of Pius XII,[4] paměti francouzského vyslance u Svatého stolce Françoise Charles-Rouxe Huit ans au Vatican,[5] vydanou papežskou korespondenci s německými biskupy[6] či papežské encykliky.[7]

Pokud postrádáme dosud k tématu vatikánsko-německých diplomatických styků původní českou monografii, zahraniční historiografie dnes považuje jejich proměnu za klíčové téma výzkumu mezinárodních vztahů i církevních dějin 20. století. Proto počet titulů k danému tématu stále narůstá, přičemž mezi nejvýznamnější tituly lze zařadit následující monografie: Besierův Svatý stolec a Hitlerovo Německo,[8] Fattorini Pio XI, Hitler e Mussolini,[9] Pollardovo The Papacy in the Age of Totalitarianism,[10] Kertzerův Papež a Mussolini,[11] Marchione Il silenzio di Pio XII,[12] Lewyho The Catholic Church and Nazi Germany,[13] Wolfův Il Papa e il Diavolo,[14] O’Sheův A Cross Too Heavy,[15] Cornwellův Hitlerův papež,[16] Hesemannův Pius XII.,[17] Coppovo The Papacy, the Jews, and the Holocaust,[18] Chenauxův Pius XII.,[19] Gariboldiho Pio XII, Hitler e Mussolini,[20] Köstersovu a Ruffovu Die katholische Kirche im Dritten Reich,[21] Hürtenovu Deutsche Katholiken,[22] Godmanův Vatikán a Hitler[23] a mnohé další. Některé z nich jsou dnes rovněž přeloženy do češtiny.

S ohledem na volbu tématu lze zjednodušeně prohlásit, že tu v téměř nepřehledném množství literatury proti sobě stojí dva typy historických textů – jedny papeže Pia XI. i Pia XII. nekriticky glorifikují, druhé naopak zatracují. Těmto častokrát emotivně laděným textům, psaným převážně srdcem než rozumem, mnohdy chybí určitý nadhled a smysl pro realitu, kdy na útok opačné strany odpovídají tvrdým protiútokem. Z těch nejznámějších připomeňme např. nově vydanou Deschnerovu knihu S Bohem a s fašisty.[24] Z objektivního hlediska se jedná o monografii, jež mohla vzbudit poměrně zajímavou diskuzi před padesáti lety, kdy poprvé vyšla (1965), nikoliv již dnes, bez zohlednění textů badatelů posledního půlstoletí, zejména po otevření vatikánských archivů pro pontifikát Pia XI. na počátku 21. století.

Překvapivý je zejména fakt, že Pius XII. byl až do své smrti na konci 50. let 20. století přijímán všeobecně pozitivně. Zásluhu na tom měly především židovské organizace i italští katolíci, kteří zdůrazňovali jeho zásluhy za druhé světové války. Sama ministryně zahraničí Izraele Golda Meirová (1898–1978) ve svém listu do Vatikánu po skonu Pia XII. v roce 1958 zdůraznila: „Podílíme se na bolesti lidské rodiny nad smrtí Jeho Svatosti Pia XII. V generaci stižené válkami a nesvorností on statečně hlásal vznešené ideály míru a lásky. Z deseti let hrůzy nacismu, kdy náš národ byl vystaven strašnému mučednictví, papežův hlas se pozvedal, aby odsuzoval pronásledovatele a aby žádal lásku a soucit pro jejich oběti… Oplakáváme velkého služebníka míru.“[25]

Zpochybňování významu Pia XII., resp. diskreditace samotné církve, bylo systematicky vyslovováno od konce druhé světové války, zejména prostřednictvím sovětské komunistické ideologie. Příčinou byl pravděpodobně Piův antikomunismus i mocenské ambice východního bloku v době nastupující studené války. Do obecnějšího povědomí veřejnosti proniklo teprve dílo z pera německého dramatika a levicového intelektuála Rolfa Hochhutha (1931), jež neslo název Náměstek (1963). V této divadelní hře autor tvrdě zaútočil na katolickou církev a její hlavu Pia XII., který se již nemohl bránit, a obvinil je z nečinnosti ve vztahu k Židům za druhé světové války. Třebaže dnes víme, že R. Hochhuth sepsal své dílo na objednávku sovětské tajné služby KGB, která měla zájem na kompromitaci antikomunistického papeže, dodnes tato kniha rozděluje historiky na dva zmíněné tábory.[26] Tzv. černá legenda, jež obviňuje Vatikán z mlčení, antikomunismu, předkoncilního ducha atd., je tak stále živá.[27] Odpovědí Svatého stolce nebyla podobně laděná apologie některého z církevních historiků, ale naopak dvanáctisvazková edice Akt a dokumentů Svatého stolce ve vztahu ke druhé světové válce (Actes et Documents du Saint Siège relatifs à la Seconde Guerre Mondiale) pod vedením francouzského Pierra Bleta (1918–2009), zveřejněná v letech 1965–1981, která chtěla místo řeči historiků nechat promlouvat fakta.

V nedávné době přispěla do značné míry k renesanci Hochhuthových myšlenek kniha Johna Cornwella Hitlerův papež (anglicky 1999, česky 2008), která sdílí Hochhuthovy závěry o papežově antisemitismu i jeho sympatiích k nacismu. Vznikající knihy církevních historiků M. Marchione, D. G. Dalina, H. Wolfa, G. Besiera a dalších vynakládají značné úsilí, aby toto černobílé vidění Svatého stolce uvedly na vyváženější rovinu.[28] Tyto ambice má rovněž předkládaná kniha Vatikán a německý nacismus 1923–1945, která místo subjektivních závěrů, emocí a pasáží vytržených z kontextu snáší detaily k rekonstruování vzájemných vztahů, aniž by zakrývala chyby a selhání jedné či druhé strany. Pozorný čtenář si tak jistě utvoří názor sám.

***

Práce je rozdělena do pěti kapitol včetně úvodu a závěru. Jádro knihy bezpochyby představují kapitoly III. Svatý stolec a nacismus od nástupu Adolfa Hitlera k moci do vypuknutí druhé světové války a IV. Svatý stolec a nacismus v období druhé světové války, které sledují diplomatické styky Vatikánu a třetí říše. Vzhledem k faktu, že se jedná o poměrně široké téma, ponecháváme stranou vývoj v zemích, které se staly součástí nacistického panství ve 30. a 40. letech 20. století, např. v Rakousku, ale zůstáváme v prostředí samotného Německa, nikoliv v jím ovládnutém prostoru Evropy. Nezastíráme současně, že je naše téma složitější a mnohovrstevnatější, než jsme v této knize načrtli. Snažíme se především složitý příběh diplomatických dějin vtěsnat do relativně malého množství stránek, které máme k dispozici, aby vznikla srozumitelná, logicky uspořádaná a komplexní syntéza složité problematiky vztahu Svatého stolce a německého nacismu ve 20. až 40. letech 20. století.

Pokud se některé informace v knize překrývají s pasážemi v monografii Vatikán a italský fašismus 1922–1945, je to proto, že nebylo zcela možné od sebe na některých místech oddělit příběh fašistické Itálie a nacistického Německa, resp. aktéry těchto vztahů v téměř totožném časovém období, např. státního sekretáře a pozdějšího papeže Pia XII. Čtenář znalý předchozího díla snad promine, neznalý snad dostane chuť se s ním seznámit.

1 WEIZSÄCKER, Ernst von, Errinerungen, München – Leipzig – Freiburg 1950.

2 CIANO, Galeazzo, Diario 1937–1943, ed. Renzo de Felice, Milano 2006; CIANO, Galeazzo, Cianův deník. 1939–1943, Praha 1948.

3 BLET, Pierre, Pius XII. a druhá světová válka ve světle vatikánských archivů, Olomouc 2001.

4 TITTMANN, Harold H., Inside the Vatican of Pius XII. The Memoir of an American Diplomat During World War II, New York 2004.

5 CHARLES-ROUX, François, Huit ans au Vatican, 1932–1940, Paris 1947.

6 SCHNEIDER, Burkhart (ed.), Die Briefe Pius’ XII. an die deutschen Bischöfe 1939–1944, Mainz 1966.

7 VAŠEK, Bedřich (ed.), Pia XI. encykliky Divini Redemptoris (O bezbožeckém komunismu) a S palčivou starostí (O postavení katolické církve v Německu), Olomouc 1937; Pius XI., Antitotalitní encykliky. Non abbiamo bisogno, Mit brennender Sorge, Divini Redemptoris, ed. C. V. Pospíšil, Praha 2015.

8 BESIER, Gerhard, Svatý stolec a Hitlerovo Německo, Praha 2008.

9 FATTORINI, Emma, Pio XI, Hitler e Mussolini. La solitudine di un papa, Torino 2007.

10 POLLARD, John, The Papacy in the Age of Totalitarianism, 1914–1958, Oxford 2014.

11 KERTZER, David I., Papež a Mussolini. Tajemství papeže Pia XI. a vzestup fašismu v Evropě, Brno 2017.

12 MARCHIONE, Margherita, Il silenzio di Pio XII, Milano 2002.

13 LEWY, Guenter, The Catholic Church and Nazi Germany, New York 2000.

14 WOLF, Hubert, Il Papa e il Diavolo. Il Vaticano e il Terzo Reich, Roma 2008.

15 O’SHEA, Paul, A Cross Too Heavy. Pope Pius XII and the Jews of Europe, New York 2011.

16 CORNWELL, John, Hitlerův papež, Praha 2008.

17 HESEMANN, Michael, Pio XII. Il papa che si oppose a Hitler, Milano 2009.

18 COPPA, Frank J., The Papacy, the Jews, and the Holocaust, Washington 2006.

19 CHENAUX, Philippe, Pio XII. Diplomatico e pastore, Milano 2004.

20 GARIBOLDI, Giorgio Angelozzi, Pio XII, Hitler e Mussolini. Il Vaticano fra le due dittature, Milano 1988.

21 KÖSTERS, Christoph – RUFF, Mark Edward (eds.), Die katholische Kirche im Dritten Reich. Eine Einführung, Freiburg – Basel – Wien 2011.

22 HÜRTEN, Heinz, Deutsche Katholiken 1918–1945, Paderborn – München – Wien – Zürich 1992.

23 GODMAN, Peter, Vatikán a Hitler. Tajné archivy SS, Praha 2008.

24 DESCHNER, Karlheinz, S Bohem a s fašisty, Praha 2014.

25 DALIN, David G., La leggenda nera del Papa di Hitler, Casale Monferrato 2007, s. 167.

26 RODDEN, John – ROSSI, John P., Was Pius XII „Hitler’s Pope“? The Concordat of 1933, Society 51, 2014, č. 4, s. 408; HESEMANN, Pio XII., s. 322.

27 Otázce historické reflexe vztahů papežů Pia XI. a Pia XII. k nacismu se poměrně podrobně věnuje církevní historik F. X. Halas. HALAS, František X., Fenomén Vatikán. Idea, dějiny a současnost papežství. Diplomacie Svatého stolce. České země a Vatikán, Brno 2004, s. 386–414.

28 Poněvadž německý historik H. Wolf přikládá ve svých studiích větší důležitost detailům v německo-vatikánských vztazích i značnou pozornost jednotlivým aktérům než G. Besier, dospívá k celkovému plastičtějšímu a diferencovanějšímu obrazu diplomatických styků s ohledem na možné porozumění možných motivů chování a konání jednotlivých církevních představitelů Svatého stolce.

II.
SVATÝ STOLEC A NĚMECKÝ NACISMUS PŘED ROKEM 1933

II.1
Politicko-náboženské poměry v Německu a proměny Svatého stolce na počátku 20. století

V lednu 1871 vzniklo Německé císařství. Bylo výsledkem série úspěšných válek německých zemí v čele s Pruskem i emancipačních snah Němců během 19. století. Jeho prvním císařem se stal Vilém I. (1797–1888, vládl 1861–1888) a říšským kancléřem Otto von Bismarck (1815–1898). V poslední třetině století prošlo Německo dynamickým obdobím progresu v zemědělství, obchodu a průmyslu. Jeho technická a vědecká zdatnost, podporovaná rostoucí prosperitou, podpořily produktivní síly a učinily z Němců v poměrně krátké době hospodářsky, vojensky a politicky nejsilnější národ v Evropě.[29]

Postoj katolické církve k sekularizaci evropské společnosti v 19. století, jež zasáhla rovněž prostor Německa, nebyl vůbec jednoznačný. Složité procesy vývoje, zejména zmíněná sekularizace a kulturní boj, byly důsledkem diferenciace uvnitř národnostních celků v 19. století, zejména mezi vyššími sociálními skupinami (inteligence, měšťanstvo atd.) Na jedné straně se totiž církev uzavírala do sebe, stávala se konzervativní, netolerantní a odmítavou k další pozitivní vnitřní reformaci, kdy setrvávala ve stavu uzavřenosti, nedůvěry a podezřívavosti vůči okolnímu světu, na druhé straně vystupovala odhodlaně až bojovně, přičemž na sebe upozorňovala deklarativní cestou a zvýšenou aktivitou v politickém životě. Odpor evropských liberálních a socialistických kruhů přinesly zejména aktivity Svatého stolce v 50. a 60. letech 19. století, kdy v době pontifikátu Pia IX. (1792–1878, pontifikát 1846–1878) došlo k vyhlášení dogmatu o neposkvrněném početí Panny Marie a vydání seznamu osmdesáti vědeckých, sociálních a politických zásad (tzv. Syllabus errorum). Papež se jako stoupenec ofenzivního kurzu, kterým se snažil čelit náporu liberálních a demokratických myšlenek, profiloval jako odměřený strážce starých pořádků, kdy horoval pro organizační a myšlenkovou jednotu katolického bloku. Další vlna nespokojenosti s církví následovala po roce 1870, kdy katolická církev – na prvním vatikánském koncilu (1869–1870) v době pontifikátu Pia IX. – usilovala o zachování svého vlivu v tradičních oblastech společenského života. Navzdory těmto snahám se výrazem ambicí katolické církve stalo především deklarované dogma o papežské neomylnosti, které potvrzovalo pontifikovu plnou a nejvyšší jurisdikční moc v církvi v záležitostech víry, mravů, disciplíny a správy církve rozšířené po celém světě.[30]

První zemí, která zareagovala na pokoncilní vývoj katolické církve negativně, bylo Německo, které se po vítězné prusko-francouzské válce v letech 1870–1871 stalo novou evropskou velmocí. Rozsáhlé zásoby nerostných surovin (železo, uhlí), které získalo připojením Alsaska a Lotrinska, mimochodem regionů se silnou katolickou populací, urychlily jeho industrializaci a učinily z něj průmyslového giganta – Německo se stávalo nejsilnější mocností kontinentu a jednou z nejvýkonnějších zemí světa. Jeho kancléř O. von Bismarck, podporující liberální stranu, se proto v 70. letech 19. století pustil do velmi tvrdého hospodářského a ideologického boje (tzv. kulturní boj) s katolickou částí společnosti, kterou považoval vedle Židů, národnostních menšin a socialistů za tradičního nepřítele německého státu. Katolická církev byla totiž vnímána jako nebezpečná nezávislá autorita, resp. skupina osob druhořadé kategorie, jež byla schopna mobilizovat katolickou veřejnost proti státu a rozdmýchávat národnostní vášně mezi polskými katolíky ve východní části země.[31]

Situace kulturního boje byla o to složitější, že do nedávno sjednoceného německého státu, do té doby převážně protestantského, byly přivedeny rigidnější katolické státy v čele s Bavorskem, které bylo do té doby součástí spolku německých i neněmeckých států, tzv. Německého spolku, který vznikl v roce 1815.[32] Zatímco tedy přibližně 60 % německé populace tvořili protestanti, katolíci představovali po roce 1866 menšinu žijící převážně v agrárních oblastech na jihu země a v Porýní. Boj s katolicismem byl O. von Bismarckovi navíc bojem s katolickým Rakouskem, později Rakousko-Uherskem, jehož vliv měl zůstávat od 60. let mimo hranice Německa.[33]

Během krátké doby přijala německá sněmovna celou řadu zákonných opatření, která radikálním způsobem zasahovala do života a činnosti katolické církve (zákaz politického zneužívání kazatelen 1871, zrušení některých církevních řádů 1872, zavedení státního dozoru nad školami 1873, zavedení povinného civilního sňatku 1875 atd.), takže z ní učinila nesvéprávnou a státem zcela kontrolovanou instituci. Mnoho kněží bylo zbaveno svého úřadu, zatčeno, donuceno k emigraci, čtvrtina farností zůstala bez pastýře, prázdné zůstaly rovněž biskupské stolce. Těžké boje byly svedeny zejména o církevní školství.[34] Navzdory tvrdé perzekuci nedošlo v Německu k masovému vystupování z církve. Proti postupu vlády se naopak zvedal odpor katolíků, zejména jeho hierarchie. Nejtvrdší boje zuřily v Prusku, nicméně rovněž v Bádensku, Bavorsku, Hesensku-Darmstadtsku a Sasku jitřila Bismarckova opatření vášně. Reakce katolíků se projevila v důsledné pasivní resistenci, četných demonstracích a masivní podpoře katolické strany Centrum (Zentrum), jež se v roce 1870 zformovala v říšském sněmu jako politická platforma poslanců nespokojených s omezováním církevních svobod; ve volbách v roce 1874 získalo již 91 ze 478 křesel (19 %).[35]

Po neúspěchu opatření, kdy radikální kurz nepodpořilo Rakousko-Uhersko ani Itálie a kdy i v samotném Prusku mizela naděje, že se podaří vměstnat církev do vymezeného rámce státu, byl O. von Bismarck donucen hledat diplomatickou cestu k urovnání konfliktu a pozvolna opustit spolupráci s liberály. Ambiciózní kulturní boj tak znamenal těžkou vnitropolitickou porážku jeho radikálního kurzu, který byl současně otupen v závěru 70. let nástupem umírněnějšího papeže Lva XIII. (1810–1903, pontifikát 1878–1903).[36] Navzdory tvrdému a dlouhému boji, v němž někteří katolíci spatřovali podobnost s pronásledováním církve v prvních stoletích za císařů Nerona (37–68, vládl 54–68) a Diokleciána (244–312?, vládl 284–305), vyšla paradoxně katolická církev z konfliktu vnitřně mnohem silnější a jednotnější a v 80. letech 19. století dokonce dosáhla zrušení některých zákonů z období kulturního boje.[37]

V době, kdy v Evropě docházelo k úpadku náboženského života, ztrátě životního smyslu a všeobecnému odklonu od církve, který trvale měnil charakter evropské společnosti, vznikala mnohá reformně-modernistická seskupení, jejichž cílem bylo oživit, povzbudit a modernizovat duchovní život konce 19. století. Jedním z nich se stal katolický modernismus, který našel živnou půdu zejména v západní Evropě (Francie, Německo, Itálie), ale také ve střední Evropě a ve Spojených státech amerických. Tento reformní katolicismus, který se zrodil na konci 19. století, usiloval o teologické, filozofické, sociální a jiné reformy uvnitř římskokatolické církve. Reformisté se však nesmířili pouze s kritikou dogmat a reformou katolické teologie, ale svůj program rozšířili o politickou, sociální a literární rovinu. Veškeré jejich úsilí však nesměřovalo proti církvi, ale sledovalo jiný cíl: prolomit ghetto, do něhož se katolická církev uzavírala.

Kolébkou evropského katolického modernismu se sice stala Francie, kde se jeho zastánci věnovali především filozoficko-teologickým otázkám, sociální problematice, praktické oblasti včetně obnovy katolické literatury a také řešení církevních reforem, ale silně rezonoval rovněž v Německu. Jednou z jeho nejvýznamnějších osobností se stal katolický kněz a profesor dogmatiky ve Würzburku Hermann Schell (1850–1906). Ve svých dílech Katolicismus jako princip pokroku (Der Katholizismus als Prinzip des Fortschritts, 1897) a Nová doba a stará víra (Die neue Zeit und der alte Glaube, 1898) žádal moderní pojetí katolické víry, vědecké vzdělávání kněží, překonání náboženského romantismu, odstranění přílišného uctívání Panny Marie, omezení církevního centralismu, větší svobodu kněží a větší zapojení laiků do náboženského života. V roce 1898 papež Lev XIII. na popud jezuitů, proti nimž H. Schell nejvíce brojil, jeho knihy zakázal – přesto se H. Schell boje nevzdával a až do své smrti v únoru 1906 vystupoval jako pravověrný katolík a kritiku církve a jejího učení odmítal.[38]

Neméně vlivným německým teologem byl i Albert Joseph Maria Ehrhard (1862–1940), profesor církevních dějin a křesťanského umění ve Würzburku, později ve Freiburku, Vídni a Štrasburku. K Ehrhardovým nejvýznamnějším dílům patří Katolicismus a XX. století ve světle církevního vývoje moderní doby (Der Katholizismus und das XX. Jahrhundert im Lichte der kirchlichen Entwicklung der Neuzeit, 1902) a Liberální katolicismus? (Liberale Katholizismus?, 1902), v nichž se pokusil sloučit křesťanské náboženství s moderní dobou. Z dalších německých modernistů zmiňme například Josefa Schnitzera (1859–1939), profesora dějin dogmatiky na univerzitě v Mnichově, který ve svém stěžejním díle Založil Ježíš papežství? (Hat Jesus das Papstum gestiftet?, 1906?) obhajoval názor, že Ježíš Kristus nebyl zakladatelem církve.[39] Třebaže myšlenky katolických modernistů silně rezonovaly ve středoevropském prostoru zejména na přelomu 19. a 20. století, papež Pius X. neměl pro způsob jejich boje příliš pochopení; v září 1907 jej encyklikou Pásti stádo Boží (Pascendi Dominici Gregis) odsoudil jako snůšku těch nejhorších herezí.[40]

Na přelomu 19. a 20. století prošla po vítězném kulturním boji katolická církev v Německu mimořádnou konsolidací poměrů a zaznamenala nárůst počtu věřících – pontifikát Lva XIII. přinášel zlepšení církevního klimatu i změny v dosavadním vnímání církve. Podle sčítání obyvatel z roku 1907 představovali katolíci 36,5 % obyvatel Německé říše.[41] V předvečer první světové války vycházelo v Německu 446 katolických novin s více než 2,6 miliony odběratelů, které odrážely rovněž mohutný nástup katolických politických stran. Mezi nejvýznamnější patřily Berliner Tagblatt, Germania a Kölnische Volkszeitung. Křesťanské odbory sdružovaly na konci 19. století více než 200 000 členů.[42] Křesťanští socialisté patřili mezi nejlépe organizované stavy, na čemž měli značný podíl Adolf Kolping (1813–1865) a mohučský biskup Emanuel Ketteler (1811– 1877).

Komunikace mezi papeži, resp. římskou kurii, a katolickou církví v Německu probíhala oficiálně prostřednictvím apoštolské nunciatury v Mnichově, která do konce německého císařství zprostředkovávala diplomatické styky pro celou zemi. Její relativně vysoká prestiž však trpěla proměnlivou kvalitou vatikánských diplomatů v Bavorsku i jejich poměrně častým střídáním na počátku 20. století. Jedinou výjimku představoval někdejší rakouský profesor teologie ve Štýrském Hradci a generální představený dominikánského řádu Andreas Frühwirth (1845–1933), který reprezentoval Svatý stolec v Mnichově v letech 1907–1916. Můžeme tak prohlásit, že se zastoupení Svatého stolce v Bavorsku těšilo mezi věřícím lidem značné popularitě.[43]

***

Z církevního pohledu začalo 20. století pontifikátem Pia X. (1835– 1914), jenž probíhal v letech 1903–1914. Giuseppe Melchiorre Sarto, jak znělo jeho plné civilní jméno, se narodil dne 2. června 1835 v Riese v severní Itálii. Po vysvěcení na kněze v Trevisu v září 1858 působil na italském venkově. V 70. letech 19. století se stal kanovníkem katedrály a generálním vikářem v Trevisu, kde následně vyučoval dogmatickou a morální teologii v místním semináři. V roce 1884 byl jmenován sídelním biskupem v Mantově. Jeho duchovní zkušenost byla formována především praxí, neboť působil jako profesor v semináři, generální vikář a biskup ve třech diecézích. Jak uvedl G. Bedouelle, G. M. Sarto „není úředníkem kurie, kariérním diplomatem ani profesorem, ale pastýřem.“[44] V roce 1893 byl kreován kardinálem a stal se patriarchou v Benátkách, kde se významně zasloužil o všestranný rozvoj katolické zbožnosti i život dělnických vrstev. Pokud byl jeho předchůdce Lev XIII. duchovně založeným mužem, Pia X. charakterizoval zdravý selský rozum, konzervativní přesvědčení a pragmatičnost.[45]

Pius X. se soustředil především na vnitrocírkevní problémy, přičemž jako pastorální papež vykonal mnoho pro samotnou církev. V letech 1904–1908 provedl zásadní změny v katolické církvi, nejvýraznější od zasedání tridentského koncilu v polovině 16. století, čímž církev přiblížil moderní době. Zreformoval římskou kurii, snížil počet kongregací z 37 na 11, zavedl gregoriánský zpěv do liturgie, provedl reformu breviáře a liturgického kalendáře, prohloubil pastorační praxi, dbal na výuku katechismu, zvýšil úctu k eucharistii a inicioval kodifikaci Kodexu kanonického práva, k níž však došlo až po jeho smrti v roce 1917. Pro kněze nařídil povinná duchovní cvičení, pro biskupy povinnou návštěvu v Římě (ad limina).[46]

Papež prováděl četné apoštolské vizitace italských diecézí a seminářů a obnovoval autoritu uvnitř katolické církve, třebaže mnozí jeho kritikové znají pouze jeho protimodernisticky laděnou encykliku z roku 1907, jejímž pomyslným završením se stala jak antimodernistická přísaha kněží o čtyři roky později, tak vzniklá tajná integristická síť Sodalitium Pianum, tzv. Sapiniéra, která shromažďovala informace o skutečných i údajných modernistech v řadách církevních představitelů. Moderní kritické historické metody výkladu Bible byly vatikánskými konzervativními kruhy podezřívány z relativizace či dokonce zpochybňování základů učení a uspořádání církve, a proto odmítnuty.[47]

Pius X. vystupoval taktéž proti dalším směrům, které vatikánský integralismus považoval za nebezpečné, např. laickému demokratickému hnutí Sillon. Zahálející kněze zbavil papež výnosných úřadů v Římě, sesadil neschopné biskupy ze svých postů a kardinálské klobouky nadále uděloval klerikům za mimořádné zásluhy, nikoliv automaticky, pouze z titulu jejich úřadu. Neméně významný byl jeho zásah do papežské volby, když konstitucí Commissum Nobis (1904) zrušil uplatňování tzv. výlučného práva – jak byl svědkem při své volbě o rok dříve – ze strany světské moci v průběhu konkláve.[48]

Za Piova pontifikátu docházelo k růstu napětí v mezinárodních vztazích (rusko-japonská válka 1904–1905, marocká krize 1905–1906, bosenská krize 1908, tripolské války 1911–1912, balkánské války 1912–1913 atd.) i ke zhoršení kontaktů Svatého stolce s okolním světem, resp. jeho mezinárodní izolaci. Na přelomu let 1904/1905 byly přerušeny diplomatické styky s Francií, která provedla radikální odluku církve od státu.[49] Na dekrety francouzské vlády reagoval papež s bojovným odhodláním v encyklice Vehementer Nos v únoru 1906, což zhoršilo obraz Svatého stolce ve světě i oslabilo legitimitu katolicismu jako celku. Navzdory odluce mohl papež volně zasahovat do vnitrocírkevních poměrů v zemi a jmenovat biskupy bez konfrontace s vládou. Odluka církve od státu inspirovala i další země, které ji následně provedly; v roce 1910 Španělsko a o rok později Portugalsko.[50]

V období před první světovou válkou přihlížel Vatikán s nelibostí rostoucímu vzestupu nacionalistických i antisemitských tendencí v Německu, Rakousko-Uhersku, Francii, Velké Británii, Itálii i jiných zemích, které často rezonovaly v protiklerikálních a protipapežských útocích.[51] Papež Pius X. zemřel dne 20. srpna 1914, tři týdny po výbuchu první světové války, jejíž vypuknutí několik let předvídal. I když velmi pozorně dění na Balkáně sledoval, politika Svatého stolce nebyla schopna eskalaci konfliktu zabránit. V roce 1951 byl G. M. Sarto blahořečen, dne 29. května 1954 jej papež Pius XII. prohlásil za svatého.[52]

Nástupcem zesnulého pontifika se dne 3. září 1914 stal devětapadesátiletý boloňský arcibiskup a kardinál Giacomo Paolo Giovanni Giambattista della Chiesa (1854–1922), který přijal jméno Benedikt (XV.). G. della Chiesa se narodil dne 21. listopadu 1854 v Janově do početné šlechtické rodiny. Po studiu teologie na římském ústavu Capranica byl vysvěcen na kněze v prosinci 1878 v bazilice sv. Jana v Lateránu, jež bývá označována jako Matka a hlava všech kostelů Města a světa. Svoji první mši sloužil u hrobu svatého Petra dne 22. prosince téhož roku. Jako čerstvý absolvent Papežské diplomatické akademie vstoupil do služeb Svatého stolce. V letech 1879– 1880 získal doktoráty z teologie a kanonického práva. Působil nejprve jako sekretář apoštolského nuncia v Madridu Mariana Rampolly del Tindaro (1843–1913) a po jeho jmenování státním sekretářem v roce 1887 pracoval G. della Chiesa ve státním sekretariátu jako minutant, přičemž současně pečoval o kostel sv. Eustacha v centru Říma. V roce 1903 se G. della Chiesa stal prezidentem Papežské diplomatické akademie. Po nástupu Pia X. a nového státního sekretáře Rafaela Merry del Vala (1865–1930), kteří zahájili tažení proti modernismu, jenž vrhl stín i na něho samotného, odešel nedobrovolně z římské kurie a v roce 1907 se stal arcibiskupem v Bologni. Pastorační zkušenosti, které v severní Itálii získal mimo jiné reorganizací diecéze, následně zhodnotil během svého pontifikátu. V poslední konzistoři papeže Pia X. v květnu 1914 byl jmenován kardinálem a o čtyři měsíce později zvolen papežem.[53]

Benedikt XV. pokračoval v reformní činnosti svého předchůdce, třebaže výrazně otupil antimodernistické ostří Pia X. Vnitrocírkevní reformy rozšířil o celospolečenský interes, obnovu prestiže katolické církve a politickou angažovanost v soudobém dění. Den po svém zvolení nahradil papež dosavadního státního sekretáře R. Merry del Vala blízkým přítelem kardinálem Domenicem Ferratou (1847–1914), apoštolským nunciem v Paříži v letech 1891–1896 a prefektem několika římských kongregací. Již od samého počátku pontifikátu usiloval Benedikt XV. o zlepšení diplomatických vztahů s Francií, jež byly narušeny v letech 1904/1905 provedením odluky církve od státu.[54] Proti válečnému zlu světového konfliktu rozhodně nestál osamocen, jeho věrným společníkem se stal Pietro Gasparri (1852–1934), jehož po náhlé smrti D. Ferraty na podzim roku 1914 jmenoval nový papež státním sekretářem Svatého stolce. Mezi Benediktovy další blízké spolupracovníky a důvěrníky patřili Federico Tedeschini (1873–1959), Eugenio Pacelli (1876–1958), Bonaventura Cerretti (1872–1933), Carlo Monti (1851–1924) a další.[55]

Přestože byly Benediktovy zásahy ve prospěch míru časté a papežská diplomacie usilovala o rychlé ukončení konfliktu, jeho výzvy narazily v Evropě na nepochopení. Benedikt XV. proto neváhal označit konflikt první světové války za „nesmyslné krveprolití“ (1. srpna 1917), „sebevraždu civilizované Evropy“ (4. března 1916), „hrůzné vraždění, které je ostudou Evropy“ (28. července 1915) či „nejtemnější tragédii lidského šílenství“ (4. prosince 1916). Odsudky války se objevovaly i v dalších papežských dokumentech – dne 22. ledna 1915, 28. července 1915, 6. prosince 1915, 4. března 1916, 4. prosince 1916, 1. srpna 1917 atd. Současně papež odsuzoval jednotlivé kroky válčících stran, např. dne 22. ledna 1915 agresi vůči Belgii.[56] Na Velikonoce 1915 inicioval modlitební kampaň za mír v Evropě a prosil Ježíše Krista o pokoj pro všechny válčící národy. Benediktovým největším úspěchem v době světového konfliktu byla nicméně jeho humanitární a charitativní akce, láska k bližnímu v praxi, která dosáhla značného rozměru a zachránila či zmírnila bolest tisíců lidských životů. Úspěchy jeho politiky tkvěly především v humanitární pomoci, kterou můžeme bezpochyby označit za nejvýznamnější vatikánskou aktivitu v době první světové války. Současně papež ukázal, že jedinou cestou pro překonání napětí sekularizované Evropy při budování moderní kultury představuje mír, porozumění a klid zbraní.[57]

V říjnu 1918 požádala o příměří i nová německá vláda Maxmiliána Bádenského (1867–1929). Jednání se ovšem vlekla a podmínky narazily na odpor vojenského vedení. Nakonec však počínající revoluce a rozklad armády přiměly císaře Viléma II. (1859–1941, vládl 1888–1918) dne 9. listopadu k abdikaci a k odjezdu do exilu v Nizozemí. Nová vláda sociálního demokrata Friedricha Eberta (1871–1925), první prozatímní vláda republiky, podepsala o dva dny později dohodu o příměří v Compiègne, na jejímž základě muselo Německo vyklidit všechna území západně od Rýna a všechny námořní základny, anulovat brestlitevskou a bukurešťskou smlouvu, vydat ukořistěné zlato, vrátit válečné zajatce atd.[58] Rozpad habsburské monarchie byl zahájen v říjnu 1918, císař Karel I. (1887– 1922, vládl 1916–1918) abdikoval v polovině listopadu 1918.

První světová válka, jež definitivně skončila dne 11. listopadu 1918, znamenala konec jedné a nástup druhé epochy dějin. Díky jednání spojenců, zejména zásahem italských liberálních politiků, se však Benedikt XV. nepodílel na poválečném evropském pořádku a nevstoupil do jednání pařížské mírové konference v letech 1919– 1920. Válka tak odrážela hluboký pokles prestiže Svatého stolce, který započal ve druhé polovině 19. století.[59] Válka současně neskončila drtivým vojenským vítězstvím armád Dohody, nýbrž v důsledku vyčerpání válčících stran. Zvítězily v ní velmoci, které mohly díky svým koloniím mobilizovat větší počet lidí, což jim významně pomohlo při otevření nové fronty v Itálii a v Řecku, stejně jako finance i vojáci Spojených států amerických. V době uzavření míru se německé jednotky nacházely na území Francie a Belgie, takže Německo ani Rakousko-Uhersko nebyly v pravém slova smyslu poraženy vojensky. Přesto s nimi bylo v mírových jednáních (Versailleský mírový systém) navzdory jeho vstřícnosti naloženo způsobem, který v jistých politických, kulturních a náboženských kruzích zanechal pachuť hořkosti na německé hrdosti, což se záhy ukázalo jako zcela zásadní.[60]

29 REDLICH, Joseph, German, Austria and Nazi Germany, Foreign Affairs 15, 1936, č. 1, s. 183.

30 SUCHÁNEK, Drahomír, Katolická církev a „kulturní boj“, Teologie a společnost. Časopis pro náboženství, kulturu a veřejný život, 1 (9), 2003, č. 2, s. 5–6.

31 ABRAMS, Lynn, Bismarck and the German Empire 1871–1918, London – New York 2006, s. 29–30; WEHLER, Hans-Ulrich, Deutsche Geschichte. Das Deutsche Kaiserreich 1871–1918, Göttingen 1973, s. 65, 78.

32 PERRY, Marvin – SCHWEITZER, Frederick, Antisemitism. Myth and Hate from Antiquity to the Present, New York 2005, s. 88.

33 ABRAMS, Bismarck and the German Empire, s. 13, 29; ATKIN, Nicholas – TALLETT, Frank, Priests, prelates and people. A history of European Catholicism since 1750, London – New York 2003, s. 145.

34 McLEOD, Hugh, Sekularizace v západní Evropě (1848–1914), Brno 2008, s. 84; SUCHÁNEK, Katolická církev a „kulturní boj“, s. 7.

35 ABRAMS, Bismarck and the German Empire, s. 14; FRANZEN, August, Malé dějiny církve, Kostelní Vydří 2006, s. 270.

36 MÜLLER, Helmut M., Dějiny Německa, Praha 2004, s. 187.

37 KROCKOW, Christian von, Bismarck, Stuttgart 1997, s. 290–291; HOULIHAN, Patrick J., Catholicism and the Great War. Religion and Everyday Life in Germany and Austria-Hungary, 1914–1922, Cambridge 2015, s. 30–31; McLEOD, Sekularizace v západní Evropě, s. 84.

38 ŠMÍD, Marek, Masaryk a česká Katolická moderna, Brno 2007, s. 65–66.

39 Tamtéž, s. 66.

40 FRANZEN, Malé dějiny církve, s. 273; PETRÁČEK, Tomáš, Sekularizace a katolicismus v českých zemích. Specifické rysy české cesty od lidové církve k nejateističtější zemi světa, Ostrava 2013, s. 20.

41 GATZ, Erwin, Die katholische Kirche in Deutschland im 20. Jahrhundert, Freiburg – Basel – Wien 2009, s. 23–24; HOULIHAN, Catholicism and the Great War, s. 33.

42 ATKIN, TALLETT, Priests, prelates and people, s. 175; GURRIERO, Elio – ZAMBARBIERI, Annibale, La Chiesa e la società industriale (1878–1922), I, Milano 1990, s. 257.

43 GATZ, Die katholische Kirche in Deutschland im 20. Jahrhundert, s. 45.

44 BEDOUELLE, Guy, Pius X. Nesmlouvavý papež, nebo reformátor?, Salve 3, 2007, s. 54.

45 GELMI, Josef, Papežové. Od svatého Petra po Jana Pavla II., Praha 1994, s. 253; CHADWICK, Henry – CHADWICK, Owen, A History of the Popes 1830–1914, Oxford 2002, s. 354.

46 FANTAPPIE, Carlo, Chiesa romana e modernita giuridica. Il Codex Iuris Canonici (1917), Milano 2008, s. 906; DEL RE, Niccolò, La Curia romana. Lineamenti storico-giuridici, Vaticano 1998, s. 20, 176.

47 PETRÁČEK, Tomáš, Církev, tradice, reforma. Odkaz Druhého vatikánského koncilu, Praha 2016, s. 63, 174.

48 Enchiridion delle Encicliche, IV (1903–1922), eds. Erminio Lora a Rita Simionati, Bologna 1999, s. 206–309; ZIZOLA, Giancarlo, Il conclave. L’elezione papale da San Pietro a Giovanni Paolo II, Roma 2005, s. 183–184.

49 WILSON, Keith M., The Policy of the Entente. Essays on the Determinants of British Foreign Policy, 1904–1914, Cambridge 1985, s. 104–120; BRENNAN, Maggie, A Light in the Darkness. The Interaction between Catholicism and World War I, The Purdue Historian 6, 2013, s. 16–17.

50 CHADWICK, CHADWICK, A History of the Popes, s. 391–402; GELMI, Papežové, s. 254.

51 GURRIERO, ZAMBARBIERI, La Chiesa e la società industriale, s. 150–151; MARTINA, Giacomo, Storia della Chiesa. Da Lutero ai nostri giorni, IV, Brescia 2008, s. 135–136.

52 ROMANATO, Gianpaolo, Pio X. Alle origini del cattolicesimo contemporaneo, Torino 2014, s. 540. K osobnosti Giuseppa Melchiorre Sarta, pozdějšího papeže Pia X., podrobněji: LA BELLA, Gianni (ed.), Pio X e il suo tempo, Bologna 2003.

53 Podrobněji k osobnosti Giacoma della Chiesy, pozdějšího papeže Benedikta XV., např.: POLLARD, John F., Il papa sconosciuto. Benedetto XV (1914–1922) e la ricerca della pace, Milano 2001; SCOTTÀ, Antonio, Papa Benedetto XV. La Chiesa, la grande guerra, la pace (1914–1922), Roma 2009; DOLDI, Marco, Benedetto XV. Un papa da conoscere e da amare, Casale Monferrato 2004 atd.

54 DELAHAYE, Jules, La reprise des relations diplomatique avec le Vatican, Paris 1921; LATREILLE, André, Pio XI e la Francia, in: Pio XI nel trentesimo della morte (1939–1969). Raccolta di studi e di memorie, ed. Carlo Confalonieri, Milano 1969, s. 590–619.

55 ŠMÍD, Marek, Kardinál Pietro Gasparri – přední muž vatikánské diplomacie, Historica Olomucensia. Sborník prací historických 42, 2012, s. 104; POLLARD, Il papa sconosciuto, s. 90–91.

56 MARTINA, Storia della Chiesa, s. 141; DOLDI, Benedetto XV, s. 71.

57 POLLARD, Il papa sconosciuto, s. 123; ZIVOJINOVIC, The Vatican, Woodrow Wilson, and the Dissolution of the Hapsburg Monarchy, s. 60–61. K tématu podrobněji: ŠMÍD, Marek, Vatikán a první světová válka. Proměny zahraniční politiky Svatého stolce v letech 1914–1918, Brno 2016.

58 BROOMAN, Josh, Weimar Germany 1918–1933, London 1985, s. 6; FELDKAMP, Michael F., Pius XII. und Deutschland, Göttingen 2000, s. 32.

59 BENSOUSSAN, Europe – une passion génocidaire, s. 45.

60 CANNON, Martin a kol., 20th Century World History, Oxford 2009, s. 25; OVERY, Richard, The Road to War, London York 1999, s. 26.

II.2
Formování německého nacismu a osobnost Adolfa Hitlera

Nacismus, resp. národní socialismus, se zrodil z politické nespokojenosti v Německu v období po první světové válce, kdy byl Berlín na Versailleské mírové konferenci označen za jediného viníka rozpoutání válečného konfliktu. Značně nesourodá ideologie čerpala z děl Johanna Gottfrieda Herdera (1744–1803), Johanna Gottlieba Fichteho (1762–1814), Georga Wilhelma Friedricha Hegela (1770– 1831), Arthura de Gobineaua (1816–1882), Friedricha Nietzscheho (1844–1900) a dalších, přičemž vyrostl z rasistické doktríny (antisemitismus), antimarxismu a antidemokratismu. Německý nacismus spočinul, obrazně řečeno, na třech pilířích, které zajišťovaly působení mechanismu moci: 1. na manipulaci s masovým vědomím; 2. na taktice totální infiltrace spojené s rozsáhlým sociálním manévrem a 3. na teroru,[61] popř. na čtyřech idejích: 1. nacionalismu, 2. rasismu, 3. korporativismu a 4. iracionalismu.[62] Jím budována totalita pohrdala životem, demokracií, parlamentarismem a občanskými svobodami, tedy vším, co přinesla Velká francouzská revoluce.[63]

V důsledku politicko-společenských změn se nacionalismus, šířený z revoluční Francie, stal v 19. století lidovým hnutím, aby svými hodnotami (sociální soudržnost, stabilita, pořádek atd.) oslovil nejširší společenské vrstvy. Pokud byla jeho podoba ve formě národního patriotismu často oporou evropských národních hnutí a v mnoha ohledech přinášela pozitiva, jeho vypjatá forma, označovaná jako šovinismus, již vystupovala negativně – pohrdala jinými národy. Co se týká druhé ideje, rasismus odmítal rovnost všech národů, resp. ras, při prosazování jejich práva na sebeurčení, přičemž vycházel z rasových teorií evropského imperialismu, které prosazovaly teze o nadřazenosti bílé rasy nad ostatními. Nenávist k Židům, kritické a negativní vymezování se vůči Židům, jež bylo od přelomu 19. a 20. století označováno jako tzv. antisemitismus, úzce s rasismem souviselo. Tato koncepce byla natolik silná, pro nacismus fakticky klíčová, že Židé byli nejen považováni za cizí element v národě, ale současně za ztělesnění všeho negativního. Žid se stal symbolem veškerého zla, kterého se navíc dopouštěl záměrně. Velmi silné byly tyto ideje zejména v Německu, kde byly již na přelomu 19. a 20. století připraveny podmínky pozdější nacistické protižidovské rétoriky.[64]

Antisemitismus byl přítomen rovněž v období Německého císařství, kde se projevovaly silné protižidovské tendence. Židé byli napadáni nejen slovně, ale rovněž fyzicky, jak o tom svědčí pozdější události převratů v roce 1918 či 1923. Zákony Výmarské republiky však bránily, aby se protižidovské útoky měnily na útoky fyzické.[65] Zrod a růst moderního antisemitismu byl provázen a propojen s židovskou asimilací, sekularizací a oslabováním starých náboženských a duchovních hodnot judaismu na konci 19. století. V té době se v dílech Richarda Wagnera (1813–1883) a Houstona Stewarta Chamberlaina (1855–1927) rodil antisemitismus, jejž bychom mohli označit jako rasový, který odsuzoval Židy jako lidi svou podstatou zlé a destruktivní.[66] Nacisté po roce 1923 postavili tuto otázku dokonce do středu své propagandy, kdy považovali židovské obyvatelstvo za hrozbu pro existenci samotného Německa. Adolf Hitler (1889–1945) požadoval ochranu krve a půdy, vyhlazení Židů a posílení germánské rasy, která měla jako panský národ vládnout ostatním méněcenným.

Třetí idea, korporativismus, usilovala o spolupráci jednotlivých společenských tříd, vrstev či skupin na profesním základě. Jeho hlavní ideou byla lidská sounáležitost v pracovním procesu, kdy stát posiloval koordinaci mezi skupinami a zůstával aktivním partnerem při zprostředkování zájmů. Smyslem korporativismu bylo překonání třídních rozporů, sociálních antagonismů a zabránění třídnímu boji shodou společenských tříd, kterou nacistický režim prosazoval cestou shora.[67]

Významný podíl na vzniku nacismu měla rovněž poslední z idejí – iracionalismus. Jak uvádí P. Johnson, Němci „byli nejvzdělanějším národem světa. Ovládnout jejich myšlení bylo přetěžké. Jejich srdce a cit však byly terčem už mnohem dostupnějším. Hitler měl tu výhodu, že jako mnoho jiných Němců uctíval národní mýty staré i nové: mlhavé lesy s plavovlasými titány, vesnice s usměvavými venkovany ve stínu starých hradů, zahradní města na místě ghett a brlohů, valkýry na koních, zářící Valhally, nová zrození a jitra, kdy z popela minulosti povstanou skvělé monumentální stavby, aby trvaly tisíc let. Hitler sdílel s průměrným Němcem právě tuto zálibu ve velebných legendárních představách, jež téměř celé století neúnavně pěstovala nacionalistická propaganda.“[68]

Nacismus se stal ideologií Národně socialistické německé dělnické strany vedené od počátku 20. let 20. století A. Hitlerem. Strana se stala pokračovatelkou Německé dělnické strany (DAP, Deutsche Arbeiterpartei), kterou založili Anton Drexler (1884–1942) a Karl Harrer (1890–1926) v Mnichově dne 5. ledna 1919. A. Hitler do ní vstoupil v září téhož roku jako agent německé armády, jakýsi osvětový pracovník, který měl za úkol sledovat bavorské extremistické organizace. Jeho stranická legitimace nesla číslo 555, nikoliv 7, jak sám A. Hitler tvrdil.[69] V roce 1920 byla strana přejmenována na Národně socialistickou německou dělnickou stranu (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP). Třebaže se A. Hitler stal její hlavou až v červenci téhož roku, její pětadvacetibodový program z ledna 1920, založený na šovinismu, rasismu a demagogii, jasně nesl jeho pečeť. Již tehdy se zde objevila hesla, která v dalších desetiletích NSDAP jen hlasitě opakovala – nacionální restituce, dobytí životního prostoru a spása světa.[70]

Program strany byl však dostatečně pružný, aby byl schopen zohlednit aktuální zájmy strany i samotného A. Hitlera. Úspěšnost nacistické ideologie spočívala v geniální schopnosti jejího tvůrce spojit do jednoho proudu řadu protichůdných směrů: socialismus pro dělníky, antibolševismus pro zaměstnavatele, nacionalismus pro tradiční konzervativce a antisemitismus pro ty, kdo hledali viníka válečné porážky a ekonomické krize.[71] Její program byl dostatečně oportunní, aby vyhověl všem – znárodnění vs. ochrana soukromého vlastnictví na jedné straně, industriální moc Německa vs. podpora rolnictva na straně druhé. V polovině 20. let však A. Hitler otevřeně prohlásil: „Jakmile převezmeme vládu, program vyplyne sám.“[72]

Od léta 1921 byla strana budována na vůdcovském principu s neomezenými diktátorskými pravomocemi nekompromisního A. Hitlera, který byl zvolen jejím předsedou (s titulem vůdce) a stával se postupně známou osobou v Mnichově a v jeho okolí. Hitlerovy demagogické projevy, jeho osobní charisma, hospodářské těžkosti poválečného Německa i hlas mnichovských nacistických novin Völkischer Beobachter získávaly straně stále více stoupenců a činily z ní nepřehlédnutelnou politickou sílu v Bavorsku. V listopadu 1921 disponovalo hnutí 3 000 členy.[73] K Hitlerovým blízkým spolupracovníkům patřili před rokem 1933 Ernst Röhm (1887–1934), Heinrich Himmler (1901–1945), Joseph Goebbels (1897–1945), Hermann Göring (1893–1946), Alfred Rosenberg (1893–1946), Rudolf Hess (1894–1987), Hans Frank (1900–1946), Julius Streicher (1885–1946) a další.

***

Třebaže patří Adolf Hitler mezi nejznámější diktátory v dějinách lidstva, domníváme se, že je vhodné na tomto místě představit rovněž profil jeho osobnosti. Ostatně nacismus by byl jen těžko myslitelný právě bez jeho osoby. A. Hitler se narodil do poměrně početné rodiny celního úředníka Aloise (1837–1903) a jeho třetí ženy, služebné Kláry (1860–1907), rozené Pölzlové, v Braunau na řece Innu v severozápadním výběžku Horních Rakous dne 20. dubna 1889. Ačkoliv se Adolf narodil jako čtvrté dítě svým rodičům, byl však prvním, kdo ve zdraví přežil dětství; jeho bratr Gustav, sestra Ida a bratr Otto zemřeli velmi mladí. Malého Adolfa bezpochyby ovlivnily jak odlišné osobnosti jeho rodičů – na jedné straně přísný, odměřený a autoritativní otec, alkoholik a kuřák, který své děti i ženu bil, na druhé straně vlídná, milá, ústupná a od otce o generaci mladší matka, tak možná rodová příbuznost rodičů (Adolfovi rodiče byli bratranec a sestřenice z druhého kolena[74]).

Rodina, žijící v tradičně katolickém rakousko-německém pomezí, se poměrně často stěhovala: v roce 1892 se Hitlerovi odstěhovali do Pasova v Bavorsku, o dva roky později do Lince a koncem 90. let zakoupili statek v obci Leonding u Lince. V roce 1900 nastoupil A. Hitler na reálku v Linci, snad ve snaze splnit otcovu vůli a stát se úředníkem, avšak již o čtyři roky později z ní byl pro slabý prospěch vyloučen. Žákem byl sveřepým, neústupným, prchlivým a neschopným podřídit se školnímu řádu – jak později vzpomínali jeho učitelé, ve třídě Adolf ničím nevynikal, byl zahálčivý, popudlivý a bezcílně bloudící výrostek. Nebyl dobrým žákem, jeho vztahy s učiteli byly špatné. Ze školních předmětů jej bavily snad jen zeměpis a dějepis, poslední zejména pro kapitoly z národních dějin. Třebaže již v roce 1903 zemřel Adolfův otec Alois, zanechal rodinu v poměrně solidních hmotných poměrech. V roce 1904 přestoupil na reálku ve Štýru, kterou však již o rok později opustil. Jeho školská formace tak skončila na úrovni nižší reálky v Adolfových šestnácti letech.

V letech 1905–1907 žil A. Hitler z otcova dědictví zcela zahálčivým životem v Linci, po matčině smrti v prosinci 1907 odcestoval do habsburské metropole, kde následně pobýval do roku 1913. Ve Vídni se dvakrát pokusil o přijetí na Akademii výtvarných umění, avšak neúspěšně. Po promrhání dědictví po matce se živil prodejem svých akvarelů a obrázků, což střídal s příležitostnou prací na stavbě a žebráním. Volný čas vyplňoval návštěvou divadel, oper a kaváren, kde s oblibou četl denní tisk. Právě v kosmopolitní Vídni s početnou židovskou komunitou i antisemitským prostředím, jehož vášně rozdmýchával především zakladatel Křesťansko-sociální lidové strany a vídeňský starosta Karl Lueger (1844–1910) či poslanec říšské rady a vůdce Všeněmeckého hnutí Georg von Schönerer (1842–1921), se A. Hitler stal antisemitou. Jeho život byl značně fádní – žil skromně, téměř samotářsky a nespolečensky, ženám se vyhýbal, jedl málo, nepil, kouřil málo, vyšší obnosy utrácel snad jen za pravidelnou návštěvu představení v divadle či v opeře. Hitlerův život v Linci a ve Vídni na počátku 20. století zachytil v knize Adolf Hitler – můj přítel z mládí (česky 2012) jeho někdejší blízký přítel August Kubizek (1888–1956). V květnu 1913 se A. Hitler přestěhoval do Mnichova, který tehdy patřil mezi významná kulturní města Evropy a přitahoval spisovatele, sochaře a malíře z celého Německa.[75]

Od vídeňského bahna, prázdného snění o fantastických plánech, malováním pohlednic, tlachání o antisemitismu a pobytu mezi obyvateli levných mužských ubytoven a azylů pro bezdomovce, kteří neměli plné pochopení pro Hitlerovy nenávistné politické eskapády, jej vysvobodilo nejen přestěhování do bavorské metropole, ale především světová válka v roce 1914, která konečně dala egocentrickému, nesnášenlivému a výbušnému A. Hitlerovi pevný řád, stvořila jeho rodinu a nabídla mu přátelství, zajistila střechu nad hlavou a probudila v něm životní smysl oběti za vyšší ideál a pocit sounáležitosti. Umožnila následně Hitlerův vzestup. Její začátek však zastihl A. Hitlera již v Mnichově, kam přesídlil v roce 1913. Bezprostředně po jejím vypuknutí se v létě 1914 jako pětadvacetiletý přihlásil do bavorské armády a stal se zaníceným vojákem, který plně respektoval důstojníky a vojenské prostředí. Roky první světové války strávil jako kurýr v 16. bavorském pěším pluku, kdy působil jako doručovatel zpráv z fronty do štábu, přičemž opakovaně prokázal mimořádnou statečnost, svědomitost a poslušnost, za což byl mimo jiné odměněn železným křížem 1. třídy, železným křížem 2. třídy a křížem za vojenské zásluhy 3. třídy. V říjnu 1916 byl při výbuchu nepřátelského granátu raněn do levého stehna, vrátil se však do předních linií. Konec války zastihl desátníka A. Hitlera v polním lazaretu v Pomořanech, kde se léčil z dočasné slepoty po zasažení plynem yperit v říjnu 1918. Ve službách armády zůstal až do května 1920, kdy se již rozhodl pro politickou kariéru v rámci Národně socialistické německé dělnické strany (NSDAP), již pomáhal budovat.

Ohnivý řečník NSDAP Adolf Hitler při jednom ze svých projevů

ANM, FotoPNP I. – Osoby, inv. č. 1195_040

A. Hitler se zásadně lišil od všech nacionalistů. Byl produktem předválečného rakouského podsvětí, v němž strávil svá učňovská léta. Zde načerpal základy pro svoji pangermánskou, antimarxistickou a antisemitskou ideologii, již neživily ani třídní boj, ani národnostní rivalita, ale boj ras.[76] Politická dráha, poznamenaná traumatem roku 1918, se mu následně stala rodinou, zaměstnáním, zájmem, vším. Jeho osobní nasazení ve prospěch malé lokální strany, spojené především s jeho řečnickým nadáním, hlasovým projevem plným emocí, bezzásadovým oportunismem i medializovaným procesem v Mnichově v roce 1924, zajistila NSDAP trvalé místo ve stranicko-politickém spektru Německa a získávala jí více a více členů a sympatizantů, kteří v turbulentní době toužili po nových nadějích silného Německa a byli ochotni naslouchat rétoricky vypointovaným projevům plným demagogie. Jeho triumf umožnily ideologie, sahající hluboko před první světovou válku, zejména šovinismus, imperialismus, rasismus, antimarxismus, glorifikace války, nadřazování řádu svobodě a uhrančivá přitažlivost silné autority a rovněž specifické, krátkodobé následky mnohovrstevných krizí, zmítajících demokracií Výmarské republiky, které doplňovaly Hitlerovy přednosti: brilantní řečnictví, houževnatý politický zájem a nezlomná vůle.[77]

61 BLANK, Aleksandr S., Starý a nový fašismus. Politickosociologická studie, Praha 1984, s. 69.

62 O’SULLIVAN, Noël, Fašismus, Brno 2002, s. 46.

63 ARENDTOVÁ, Hannah, Původ totalitarismu, I–III, Praha 1996, s. 429–645.

64 GOLDHAGEN, Daniel Jonah, Hitlerovi ochotní katani. Obyčejní Němci a holocaust, Praha 1997, s. 59; BALÍK, Stanislav – KUBÁT, Michal, Teorie a praxe totalitních a autoritativních režimů, Praha 2004, s. 102.

65 GOLDHAGEN, Hitlerovi ochotní katani, s. 86.

66 ARENDTOVÁ, Původ totalitarismu, s. 91; FRANKL, Michal, „Emancipace od židů“. Český antisemitismus na konci 19. století, Praha – Litomyšl 2007, s. 13 a dále.

67 ŠMÍD, Marek, Stavovský stát očima českých katolických intelektuálů v letech 1918–1938, in: Teorie a praxe politického katolicismu 1870–2007, ed. Pavel Marek, Brno 2008, s. 184–186; FELICE, Renzo De, Mussolini il Fascista, II. (1925– 1929), Torino 2008, s. 301.

68 JOHNSON, Paul, Dějiny dvacátého století, Praha 2008, s. 131.

69 PAXTON, Anatomie fašismu, s. 35; KERSHAW, Ian, Hitler 1889–1936. Hybris, Praha 2004, s. 138.

70 NOLTE, Ernst, Fašismus ve své epoše, Praha 1999, s. 409–410; JOHNSON, Dějiny dvacátého století, s. 134; GOLDHAGEN, Hitlerovi ochotní katani, s. 87; O’SULLIVAN, Fašismus, s. 130.

71 BALÍK, KUBÁT, Teorie a praxe totalitních a autoritativních režimů, s. 131.

72 ARENDTOVÁ, Původ totalitarismu, s. 453.

73 NOLTE, Fašismus ve své epoše, s. 411.

74 Je zajímavým detailem, že k tomuto kroku jim udělil souhlas Řím, a to v roce 1884.

75 Literatura k osobnosti A. Hitlera je dnes značně početná, proto vybíráme primárně pouze novější tituly v českém jazyce, např. NOLTE, Fašismus ve své epoše, s. 373–466; KERSHAW, Hitler; BULLOCK; Hitler a Stalin; GARIBALDI, Luciano, Adolf Hitler. Zrození diktátora, Praha 2017; ZITELMANN, Rainer, Adolf Hitler a jeho cesta k moci, Praha 2017; HAUNER, Milan, Hitler den po dni. Úplný životopis slovem a obrazem, Praha 2017; RANGE, Peter Ross, 1924. Rok, který stvořil Hitlera, Praha 2016; IRVING, David John, Hitlerova válečná stezka. Německo 1933–1939, Praha 2015; WERNER, Maser, Adolf Hitler. Tak vedl a řídil, Praha 2014; KNOPP, Guido, Tajemství třetí říše, Praha 2014; HAMŠÍK, Dušan, Hitler. Génius průměrnosti, Praha 2014 atd. Naopak autobiografická část Hitlerova díla Mein Kampf je s ohledem na Hitlerovo dětství a mládí značně nepřesná.

76 OVERY, The Road to War, s. 41; FODOR, Marcel W., The Austrian Roots of Hitlerism, Foreign Affairs 14, 1936, č. 4, s. 685–691.

77 JOHNSON, Dějiny dvacátého století, s. 276.

I I.3
Vztah Svatého stolce a Německa na přelomu 10. a 20. let 20. století

Německo se stalo předmětem primárního zájmu vatikánské zahraniční politiky v závěru první světové války, kdy se v roce 1917 – s ohledem na poměry v táboře Ústředních mocností v probíhajícím konfliktu – ukázal jako klíčový význam Berlína, nikoliv Vídně. Po nečekaném skonu apoštolského nuncia v Mnichově Giuseppa Aversy (1862–1917) na jaře 1917 jmenoval papež novým zástupcem Svatého stolce jednačtyřicetiletého diplomata E. Pacelliho, blízkého spolupracovníka státního sekretáře P. Gasparriho. E. Pacelli byl dne 20. dubna 1917 jmenován apoštolským nunciem v bavorské metropoli a mírovým vyjednávatelem pro ukončení válečného konfliktu. Církevní historici se shodují, že se jeho jmenování apoštolským nunciem v Mnichově stalo významným mezníkem v dějinách německého katolicismu 20. století. Ostatně mnichovská nunciatura patřila mezi nejstarší zastoupení Svatého stolce, neboť byla zřízena již v roce 1785; zastoupení Bavorska u Svatého stolce následně pak v roce 1803. Post vyslance Bavorska u Svatého stolce zastával v letech 1909–1934 právník a diplomat Otto von Ritter zu Groenesteyn (1864–1940).[78]

EUGENIO PACELLI se narodil dne 2. března 1876 – v závěru dlouhého pontifikátu papeže Pia IX. – Virginii a Filippu Pacelliovým. Eugenio byl jejich třetím dítětem, sestra Giuseppina byla o čtyři roky starší, bratr Francesco o tři a Elisabetta naopak o čtyři roky mladší než Eugenio. Pocházel z aristokratické rodiny tradičně spjaté s prostředím Svatého stolce – jeho otec byl konzistoriálním advokátem a bratr Francesco profesorem správního práva, který se později, ve 20. letech 20. století, podílel na přípravě konkordátu mezi Itálií a katolickou církví (tzv. Lateránské smlouvy). Rodina žila příkladným životem praktikujících katolíků, sám mladý Eugenio ministroval v Chiesa Nuova. Po maturitě na lyceu v roce 1894 studoval E. Pacelli na římském ústavu Capranica, kde byl v roce 1899 vysvěcen na kněze. Svou primici sloužil v bazilice Panny Marie Sněžné. Následně vstoupil do služeb státního sekretariátu a stal se spolupracovníkem státního sekretáře R. Merry del Vala. Před rokem 1914 se intenzívně zapojil do příprav Kodexu kanonického práva i odkládaného konkordátu se Srbskem. Do diplomatických služeb Svatého stolce vstoupil po vypuknutí první světové války. Jeho vynikající paměť, skvělý úsudek, kultivovaný styl i střízlivá věcnost vykazovaly předpoklady pro jeho další kariérní vzestup – v roce 1930 se stal státním sekretářem Svatého stolce a o devět let později papežem jako Pius XII.[79] Přestože E. Pacelli, sekretář Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti, patřil mezi nejvýznamnější vatikánské diplomaty 20. století, jeho jednání s předními německými a rakouskými politickými představiteli v letech 1917–1918 o možnosti ukončení světové války nebylo korunováno úspěchem.[80]

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vatikán a německý nacismus 1923-1945.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.