Marek Šmíd

Vatikán a italský fašismus 1922–1945

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Lektorovali:

doc. PhDr. Stanislav Balík, Ph.D.

Fakulta sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně

PhDr. Peter Mulík, PhD.

Slovenský historický ústav Matice slovenské v Martině

Copyright © Marek Šmíd, 2018

Cover © Dagmar Krásná, 2018

Cover photo © ČTK/CuboImages, 2017

Back cover photo © ČTK, 2017

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON
Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-051-5

Mému dědovi Jaroslavu Šmídovi (1905–1981),
který jako první otevřel mé srdce historii.

Mírem není ztraceno nic,
válkou však může být ztraceno všechno.

Pius XII. (srpen 1939)

I.
ÚVOD

I.1
Prameny a literatura, struktura práce a cíl

Snahou autora této monografie Vatikán a italský fašismus 1922– 1945 je přiblížit diplomatické styky Svatého stolce a fašistické Itálie v letech 1922–1945, tedy v období od nástupu B. Mussoliniho do čela italského státu a zvolení nového papeže Pia XI. do konce druhé světové války. V kontextu mezinárodních událostí 20.– 40. let 20. století se pokouší zbavit vatikánsko-italské styky nánosů paušálních předsudků a přejímaných klišé, přičemž se soustředí na stýkání a potýkání Vatikánu a Itálie v meziválečném i válečném období. Kniha tak představuje významné osobnosti, mezníky i třecí plochy vzájemných styků, kdy stranou pozornosti nezůstávají ani Lateránské smlouvy, sbližování Itálie s nacistickým Německem, rasové otázky, reflexe italské zahraniční politiky či postoje papeže v období druhé světové války.

Kniha je do značné míry polemikou nejen s kritiky pasivity papeže Pia XII., ale též s apologety, kteří nekriticky vyzdvihují jeho mírové zásluhy, neutralitu i pro židovské sympatie téměř ve všech jeho rozhodnutích. Autor vychází jak z materiálů vatikánských archivů (především fondu Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti) a vydaných edic, tak dostupných dokumentů církevní politiky – Actes et Documents du Saint Siège relatifs à la Seconde Guerre Mondiale, Acta Apostolicae Sedis či Enchiridion delle Encicliche – první poloviny 20. století a z rozsáhlé zahraniční literatury, především italské, německé a anglické provenience, jež byla k tématu publikována. Zajímavé doplnění pramenů představují odkazy na vatikánský list L’Osservatore Romano. V českém prostředí se jedná o první domácí počin tohoto druhu, i když některé momenty ve vztazích Svatého stolce a italského fašismu s důrazem na mezinárodní dění zachycují četné přehledy světových dějin 20. století.

Pokud dosud k tématu vatikánsko-italských diplomatických styků postrádáme původní českou monografii, zahraniční historiografie dnes považuje jejich proměnu za klíčové téma výzkumu dějin 20. století. Proto počet titulů k danému tématu stále narůstá, přičemž za nejvýznamnější publikace lze označit monografie Franka J. Coppy The Papacy, the Jews, and the Holocaust, Renza De Feliceho Mussolini, Davida G. Dalina La leggenda nera del Papa di Hitler, Petera Godmana Hitler e il Vaticano, Owena Chadwicka Britain and the Vatican during the Second World War, Johna F. Pollarda The Vatican and Italian Fascism, 1929–32, Petera C. Kenta The Lonely Cold War of Pope Pius XII, Margherity Marchioneové Papa Pio XII, Ronalda J. Rychlaka Hitler, the War, and the Pope, Giovanniho Saleho La Chiesa di Mussolini, Huberta Wolfa Il Papa e il Diavolo, Guida Zagheniho La Croce e il Fascio a další. Některé tituly navíc byly přeloženy do češtiny, takže poskytují čtenáři bez nutnosti studia zahraniční literatury solidní vhled do některých aspektů vatikánsko-italských diplomatických styků, nikoliv však v celé jejich sledované šíři v letech 1922–1945, např. Gerharda Besiera a Francesky Piombové Svatý stolec a Hitlerovo Německo, Pierra Bleta Pius XII. a druhá světová válka ve světle vatikánských archivů, Davida I. Kertzera Papež a Mussolini, Johna Cornwella Hitlerův papež, Ernsta Nolteho Fašismus ve své epoše, Saula Friedländera Pius XII. a třetí říše, Phillipa Chenauxe Katolická církev a komunismus v Evropě a dalších.

Zjednodušeně lze prohlásit, že tu v téměř nepřehledném množství literatury proti sobě stojí dva typy historických textů – jedny papeže Pia XI. i Pia XII. nekriticky glorifikují, druhé naopak zatracují. Těmto častokrát emotivně laděným textům, psaným více srdcem než rozumem, mnohdy chybí určitý nadhled a smysl pro realitu, kdy na útok opačné strany odpovídají tvrdým protiútokem. Překvapivý je především fakt, že Pius XII. byl až do své smrti na konci 50. let 20. století přijímán všeobecně pozitivně. Zásluhu na tom měly především židovské organizace i italští katolíci, kteří zdůrazňovali jeho zásluhy za druhé světové války. Sama ministryně zahraničí Izraele Golda Meirová (1898–1978) ve svém listu do Vatikánu po skonu Pia XII. v roce 1958 zdůraznila: „Podílíme se na bolesti lidské rodiny nad smrtí Jeho Svatosti Pia XII. V generaci stižené válkami a nesvorností statečně hlásal vznešené ideály míru a lásky. Během deseti let hrůzy nacismu, kdy náš národ byl vystaven strašnému mučednictví, papežův hlas se pozvedal, aby odsuzoval pronásledovatele a aby žádal lásku a soucit pro jejich oběti… Oplakáváme velkého služebníka míru.“[1]

Zpochybnění tohoto hodnocení vzešlo v roce 1963, kdy se již mrtvý nemohl bránit, z pera německého dramatika a levicového intelektuála Rolfa Hochhutha (1931) a neslo název Náměstek. V této divadelní hře autor tvrdě zaútočil na katolickou církev a její hlavu Pia XII. a obvinil je z nečinnosti ve vztahu k Židům za druhé světové války. Třebaže dnes víme, že R. Hochhuth sepsal své dílo na objednávku sovětské tajné služby, která měla zájem na kompromitaci antikomunistického papeže, dodnes tato kniha rozděluje historiky na dva zmíněné tábory. Tzv. černá legenda, jež obviňuje Vatikán z mlčení, antikomunismu, předkoncilního ducha atd., je tak stále živá. Odpovědí Svatého stolce nebyla podobně laděná apologie některého z církevních historiků, ale naopak dvanáctisvazková edice Akt a dokumentů Svatého stolce ve vztahu ke druhé světové válce pod vedením francouzského jezuity Pierra Bleta (1918–2009), zveřejněná v letech 1965–1981, jejímž záměrem bylo namísto řeči historiků nechat promlouvat fakta. V nedávné době přispěla do značné míry k renesanci Hochhuthových myšlenek kniha Johna Cornwella Hitlerův papež (anglicky 1999, česky 2008), která sdílí Hochhuthovy závěry o papežově antisemitismu i jeho sympatiích k nacismu. Vznikající knihy církevních historiků M. Marchioneové, H. Wolfa, D. G. Dalina, G. Besiera a dalších vynakládají značné úsilí, aby toto černobílé vidění Svatého stolce uvedly na vyváženější, resp. objektivnější rovinu. Tyto ambice má rovněž předkládaná kniha Vatikán a italský fašismus 1922–1945, která namísto subjektivních závěrů, emocí a pasáží vytržených z kontextu snáší detaily sloužící k rekonstruování vzájemných vztahů, aniž by zakrývala chyby a selhání jedné či druhé strany. Pozorný čtenář si tak jistě utvoří názor sám.

Práce je rozdělena do čtyř kapitol včetně úvodu a závěru (I. Úvod, II. Svatý stolec a fašismus v meziválečném období, III. Svatý stolec a fašismus v období druhé světové války a IV. Závěr) s množstvím podkapitol, přičemž v převážně chronologickém sledu, abychom se neztratili ve spleti jmen, dat a událostí, sleduje v kontextu mezinárodního dění první poloviny 20. století proměny Svatého stolce i italského fašismu, které vstupují do vzájemného kontaktu na počátku 20. let. Jádro knihy bezpochyby představují druhá a třetí kapitola, kde se autor dostatečně podrobně věnuje tématu jejich diplomatických styků v meziválečném a válečném období. Od otevření římské otázky sleduje etablování Mussoliniho diktatury i těžkosti, které stály v cestě podepsání tzv. Lateránských smluv na konci 20. let a komplikovaly vzájemné vztahy i v následující dekádě, kdy se otevřeně střetly odlišné představy obou představitelů, autoritativních vůdců B. Mussoliniho a Pia XI., které vyústily ve vydání protifašistické encykliky Nemáme zapotřebí v roce 1931. Třicátá léta, vymezená překonáním této roztržky po společné schůzce obou představitelů (1932) a vydáním rasových zákonů (1938), s poněkud rozpačitým intermezzem habešské války (1935–1936), představují relativně dobré spolužití fašismu a katolicismu na Apeninském poloostrově. Sbližování duceho s nacistickým Německem a vstup Itálie do války v roce 1940 však definitivně omezily styky na nezbytné zdvořilostní minimum a oba režimy trvale odcizily, zejména kvůli jejich odlišné světonázorové orientaci, díky níž na sebe tvrdě narážely v souvislosti s přístupem k italské židovské komunitě. Pozornost je věnována rovněž významným osobnostem na straně Svatého stolce i fašistické Itálie, zejména církevním představitelům, diplomatům a politikům.

1 DALIN, David G., La leggenda nera del Papa di Hitler. Casale Monferrato 2007, s. 167.

I.2
Svatý stolec na počátku 20. století

Od 19. století postupně docházelo v téměř celé západní a střední Evropě k úpadku náboženského života a ústupu církevní religiozity do soukromé sféry. Myšlenky racionalismu, empirismu a osvícenství směřovaly člověka k jeho emancipaci, směrem od tradičního křesťanství k novodobému materialismu, což na přelomu 18. a 19. století prohloubila Velká francouzská revoluce, která rozbila ideu křesťanské Evropy a nahradila ji ideou národnostní, jíž podnítila probouzení a vznik moderních evropských národů. Stát ústupem z náboženských pozic ztratil jeden z klíčových principů kolektivní identifikace.[2] Průvodním jevem tehdejší každodennosti se staly kritiky katolicismu, jež často přecházely v ostré útoky, vedené zejména z pozic nekřesťanských politických stran. Důsledkem procesu, jenž byl následně završen zrovnoprávněním nekatolických náboženství, byla stále menší míra náboženské konfesijnosti, kterou stát svému obyvatelstvu nabízel. Ke zdůraznění významu národa namísto náboženství přispívala i evropská národní obrození, jež ve víře dále oslabovala významný a tradiční identifikační princip společenských skupin.[3] Církev se na cestě k pokroku jevila jako překážka prosazování občanských práv, nástupu moderní techniky a rozvoje občanské společnosti, čímž přestávala plnit roli garanta intelektuálního a uměleckého dění.

Společným prvkem, který charakterizoval vypuknutí a průběh střetu světské a duchovní moci ve všech zemích, bylo úsilí dosáhnout převahy v charakteru života, v myšlení a v orientaci lidské společnosti. Zatímco dříve držela primát církev, popřípadě se o něj rovnoměrně dělila se státní mocí, vznik nové formy národního a centralizovaného státu 19. století s sebou přinesl nárok státní moci na monopolizaci společenského řádu, v němž nebylo místo pro rovnocenné principy moci. Katolická církev nechtěla na takové omezení moci přistoupit a odmítala jej; výsledkem vzájemného střetu světského a duchovního života byl proto konflikt státu a církve, boj katolického a liberálního tábora, tzv. kulturní boj, např. v Německu, ve Francii či v Rakousko-Uhersku.

Pokud bychom se domnívali, že teprve první světová válka v letech 1914–1918 či uzavření Lateránských dohod v roce 1929 učinily Svatý stolec nezávislým na politické moci, mýlili bychom se – stalo se tak již na počátku 20. století. Velkým reformátorem nebyl až Pius XI. (1922–1939), ale již Lev XIII. (1878–1903), který reagoval na aktuální sociální, politické a kulturní otázky adekvátními encyklikami, a jeho následovník Pius X. (1903–1914), který v letech 1904–1908 provedl zásadní změny v katolické církvi, nejvýraznější od zasedání Tridentského koncilu v polovině 16. století, čímž církev přiblížil moderní době. Poslední zmíněný papež zreformoval římskou kurii, snížil počet kongregací, zavedl do liturgie gregoriánský zpěv, provedl reformu breviáře a liturgického kalendáře, prohloubil pastorační praxi, dbal na výuku katechismu, zvýšil úctu k eucharistii a inicioval kodifikaci Kodexu kanonického práva, k níž však došlo až po jeho smrti v roce 1917. Pro kněze nařídil povinná duchovní cvičení a pro biskupy povinnou návštěvu Říma.[4]

Prvním papežem 20. století se tak stal Pius X., vlastním jménem Giuseppe Melchiorre Sarto, který se narodil dne 2. června 1835 v Riese v severní Itálii. Po vysvěcení na kněze v Trevisu v září 1858 působil na italském venkově. V 70. letech 19. století se stal kanovníkem katedrály a generálním vikářem v Trevisu, kde následně vyučoval dogmatickou a morální teologii v místním semináři. V roce 1884 byl jmenován sídelním biskupem v Mantově. Jeho duchovní zkušenost byla formována především praxí, neboť působil jako profesor v semináři, generální vikář a biskup ve třech diecézích. Jak uvedl G. Bedouelle, G. M. Sarto „není úředníkem kurie, kariérním diplomatem ani profesorem, ale pastýřem“.[5] V roce 1893 byl kreován kardinálem a stal se patriarchou v Benátkách, kde se významně zasloužil o všestranný rozvoj katolické zbožnosti i o zlepšení života dělnických vrstev. Post nejvyššího římského pontifika zastával po smrti papeže Lva XIII. v letech 1903–1914 a stal se 257. papežem v dějinách. Zatímco jeho předchůdce Lev XIII. byl duchovně založeným mužem, Pia X. charakterizoval zdravý selský rozum, konzervativní přesvědčení a pragmatičnost.[6] Soustředil se především na vnitrocírkevní problémy, přičemž jako pastorální papež vykonal mnoho pro samotnou církev. I když se během 19. století mnohokrát objevovaly snahy o modernizaci a reformu církve, ať již mimo nebo uvnitř ní, vyšší církevní kruhy veškeré změny odmítaly s tvrzením, že církev je božským společenstvím nadpřirozeného původu, s posláním daným od Boha jednou provždy, jež žádné úpravy nepotřebuje.[7]

Určitou výjimku představoval katolický modernismus, který našel živnou půdu zejména v západní Evropě (Francie, Německo, Itálie), ale také ve střední Evropě a ve Spojených státech amerických. Tento reformní katolicismus, který se zrodil na konci 19. století, usiloval o teologické, filozofické, sociální a jiné reformy uvnitř římskokatolické církve. Reformisté se však nesmířili pouze s kritikou dogmat a reformou katolické teologie, ale svůj program rozšířili o politickou, sociální a literární rovinu. Veškeré jejich úsilí nicméně nesměřovalo proti církvi, ale sledovalo jiný cíl: prolomit hranice ghetta, do něhož se katolická církev uzavírala. Pius X. neměl pro způsob jejich boje příliš pochopení, takže způsob jeho vyrovnávání se s modernismem byl po vydání encykliky Pásti stádo Boží (Pascendi Dominici Gregis) v září 1907 přinejmenším sporný.[8] V roce 1951 byl G. M. Sarto blahořečen, dne 29. května 1954 jej papež Pius XII. prohlásil za svatého.

Papež Pius X. absolvoval četné apoštolské vizitace italských diecézí a seminářů a obnovoval autoritu uvnitř katolické církve, třebaže mnozí jeho kritikové znají pouze jeho protimodernisticky laděnou encykliku z roku 1907.[9] Vystupoval taktéž proti dalším směrům, které vatikánský integralismus považoval za nebezpečné, např. proti laickému demokratickému hnutí Sillon. Zahálející kněze zbavil papež výnosných úřadů v Římě, sesadil neschopné biskupy z jejich postů a kardinálské klobouky nadále uděloval klerikům za mimořádné zásluhy, nikoliv automaticky, pouze z titulu jejich úřadu. Od kněží vyžadoval bezpodmínečnou poslušnost. Neméně významný byl jeho zásah do papežské volby, když konstitucí Commissum Nobis (1904) zrušil uplatňování tzv. výlučného práva – jehož byl svědkem při své volbě o rok dříve – ze strany světské moci v průběhu konkláve.[10]

Za Piova pontifikátu došlo k růstu napětí v mezinárodních vztazích (rusko-japonská válka 1904–1905, marocká krize 1905–1906, bosenská krize 1908, tripolské války 1911–1912, balkánské války 1912–1913 atd.) i ke zhoršení kontaktů Svatého stolce s okolním světem, resp. k jeho mezinárodní izolaci.[11] Na přelomu let 1904/1905 byly přerušeny diplomatické styky s Francií, která provedla radikální odluku církve od státu.[12] Na dekrety francouzské vlády reagoval papež s bojovným odhodláním v encyklice Vehementer Nos v únoru 1906, což zhoršilo obraz Svatého stolce ve světě i oslabilo legitimitu katolicismu jako celku. Navzdory odluce však mohl papež volně zasahovat do vnitrocírkevních poměrů v zemi a jmenovat biskupy bez konfrontace s vládou. Odluka církve od státu inspirovala i další země, které ji následně provedly; v roce 1910 Španělsko a o rok později Portugalsko.[13] V období před první světovou válkou přihlížel Vatikán s nelibostí rostoucímu vzestupu nacionalistických i antisemitských tendencí v Německu, Rakousko-Uhersku, Francii, Velké Británii, Itálii i jiných zemích, které často rezonovaly v protiklerikálních a protipapežských útocích.[14] Papež Pius X. zemřel dne 20. srpna 1914, tři týdny po vypuknutí první světové války.

Nástupcem zesnulého pontifika se dne 3. září 1914 stal devětapadesátiletý boloňský arcibiskup a kardinál Giacomo Paolo Giovanni Giambattista della Chiesa (1854–1922), který přijal jméno Benedikt (XV.). G. della Chiesa se narodil dne 21. listopadu 1854 v Janově do početné šlechtické rodiny. Po studiu teologie na římském ústavu Capranica byl v prosinci 1878 vysvěcen na kněze v bazilice sv. Jana v Lateráně, jež bývá označována jako Matka a hlava všech kostelů Města a světa. Svoji první mši sloužil u hrobu svatého Petra dne 22. prosince téhož roku. Jako čerstvý absolvent Papežské diplomatické akademie vstoupil do služeb Svatého stolce. V letech 1879–1880 získal doktoráty z teologie a kanonického práva. Působil nejprve jako sekretář apoštolského nuncia v Madridu Mariana Rampolly del Tindaro (1843–1913) a po jeho jmenování státním sekretářem v roce 1887 pracoval G. della Chiesa ve státním sekretariátu jako minutant, přičemž současně pečoval o kostel sv. Eustacha v centru Říma. V roce 1903 se G. della Chiesa stal prezidentem Papežské diplomatické akademie. Po nástupu Pia X. a nového státního sekretáře Rafaela Merryho del Val (1865–1930), kteří zahájili tažení proti modernismu, jenž vrhl stín i na něho samotného, odešel nedobrovolně z římské kurie a v roce 1907 se stal arcibiskupem v Bologni. Pastorační zkušenosti, které v severní Itálii získal mimo jiné reorganizací diecéze, následně zhodnotil během svého pontifikátu. V poslední konzistoři papeže Pia X. v květnu 1914 byl jmenován kardinálem a o čtyři měsíce později zvolen papežem.[15]

Benedikt XV. pokračoval v reformní činnosti svého předchůdce, třebaže výrazně otupil antimodernistické ostří Pia X. Vnitrocírkevní reformy rozšířil o celospolečenský zájem, obnovu prestiže katolické církve a politickou angažovanost v soudobém dění. Den po svém zvolení nahradil papež dosavadního státního sekretáře Rafaela Merryho del Val svým blízkým přítelem kardinálem Domenicem Ferratou (1847–1914), jenž působil jako apoštolský nuncius v Paříži v letech 1891–1896 a byl též prefektem několika římských kongregací. Již od samého počátku pontifikátu usiloval Benedikt XV. o zlepšení diplomatických vztahů s Francií, jež byly narušeny v letech 1904/1905 provedením odluky církve od státu.[16] Proti válečnému zlu světového konfliktu rozhodně nestál osamocen, jeho věrným společníkem se stal Pietro Gasparri (1852–1934), jehož po náhlé smrti D. Ferraty na podzim roku 1914 jmenoval nový papež státním sekretářem Svatého stolce. Mezi Benediktovy další blízké spolupracovníky a důvěrníky patřili Federico Tedeschini (1873–1959), Eugenio Pacelli (1876–1958), Bonaventura Cerretti (1872–1933), Carlo Monti (1851–1924) a další.[17]

Přestože byly papežovy zásahy ve prospěch míru časté a papežská diplomacie usilovala o rychlé ukončení konfliktu, jeho výzvy narazily v Evropě na nepochopení. Benedikt XV. proto neváhal označit konflikt první světové války za „nesmyslné krveprolití“ (1. srpna 1917), „sebevraždu civilizované Evropy“ (4. března 1916), „hrůzné vraždění, které je ostudou Evropy“ (28. července 1915) či „nejtemnější tragédii lidského šílenství“ (4. prosince 1916). Odsudky války se objevovaly i v dalších papežských dokumentech – dne 22. ledna 1915, 28. července 1915, 6. prosince 1915, 4. března 1916, 4. prosince 1916, 1. srpna 1917 atd. Současně papež odsuzoval jednotlivé kroky válčících stran, např. dne 22. ledna 1915 agresi vůči Belgii.[18] Na Velikonoce 1915 inicioval modlitební kampaň za mír v Evropě a osobně prosil Ježíše Krista o pokoj pro všechny válčící národy. Benediktovým největším úspěchem v době světového konfliktu byla jeho humanitární a charitativní akce, láska k bližnímu v praxi, která dosáhla značného rozměru a zachránila či zmírnila bolest tisíců lidských životů.[19] Úspěchy jeho politiky tkvěly především v humanitární pomoci, kterou můžeme bezpochyby označit za nejvýznamnější vatikánskou aktivitu v době první světové války. Současně papež ukázal, že jedinou cestou umožňující překonání napětí v sekularizované Evropě při budování moderní kultury představuje mír, porozumění a klid zbraní.

První světová válka v letech 1914–1918 znamenala konec jedné a nástup další epochy dějin, jinými slovy likvidaci starého režimu a přechod k novému pořádku, který Svatý stolec brzy uznal.[20] Díky jednání Spojenců, zejména zásahu italských liberálních politiků, se Benedikt XV. nepodílel na poválečném evropském uspořádání a neúčastnil se jednání Pařížské mírové konference v letech 1919–1920. Poválečné období tak odráželo hluboký pokles prestiže Svatého stolce, který započal ve druhé polovině 19. století. Papež Benedikt XV. zemřel dne 22. ledna 1922 v šest hodin ráno na zápal plic ve věku 67 let. Jeho nástupcem se o dva týdny později stal někdejší apoštolský nuncius ve Varšavě a milánský arcibiskup A. Ratti, který přijal jméno Pius (XI.).[21]

Ambrogio Damiano Achille Ratti,[22] jak znělo jeho plné civilní jméno, se narodil dne 31. května 1857 v lombardském městě Desio u Monzy nedaleko Milána. Po vysvěcení na kněze v prosinci 1879 působil jako profesor teologie v semináři v Padově. Rozsáhlé znalosti teologie, historie a cizích jazyků si prohluboval četnými cestami po Itálii i do zahraničí (Praha, Vídeň, Paříž, Budapešť). V roce 1907 se stal prefektem slavné Ambrosiánské knihovny v Miláně. V roce 1911 se na osobní přání papeže Pia X. přestěhoval do Říma a začal působit ve Vatikánské knihovně, nejprve jako viceprefekt, od roku 1914 jako prefekt. Zasloužil se o konzervování a restauraci starých kodexů a aktualizaci soupisu rukopisů. Zde se také dostal do kontaktu se státním sekretářem P. Gasparrim, který brzy rozpoznal jeho mimořádné schopnosti a výjimečný talent. V roce 1914 jej papež Benedikt XV. jmenoval kanovníkem svatopetrské kapituly a apoštolským protonotářem. Od roku 1918 působil A. Ratti nejprve jako apoštolský vizitátor pro Polsko a Litvu, po skončení první světové války jako apoštolský nuncius ve Varšavě a v Horním Slezsku (1919–1921), kde osobně zažil útrapy probíhající rusko-polské války, včetně obléhání polského hlavního města, na něž si uchoval hořké vzpomínky. V roce 1921, kdy se stal po smrti milánského arcibiskupa Andrey Carla Ferrariho (1850–1921) jeho nástupcem a kardinálem, jeho polská mise skončila a on byl povolán zpět do Itálie. V roce 1922, jak již bylo řečeno, byl zvolen papežem; tento post zastával v letech 1922–1939.

Co se týká jeho osobnosti, Pius XI. byl na jedné straně osobně věcný, inteligentní a důkladný, na druhé straně temperamentní, cílevědomý a houževnatý. Byl rovněž přesvědčeným optimistou a nadšeným horolezcem – než se stal nejvyšším představitelem katolické církve, zdolal mnohé italské čtyřtisícovky.[23] Svoji povahou a charakterem nebyl Pius XI. demokratem, jeho vztah k liberalismu byl značně uvolněný. Jeho styl řízení, jak o tom svědčí výpovědi vysokých církevních hodnostářů, byl autokratický. V zahraniční politice Svatého stolce upřednostňoval jednání s dotčenými státy přímo, nikoliv prostřednictvím politických stran, i když to byly strany katolické. Výsledkem papežových politicko-náboženských představ se staly četné konkordáty, které Svatý stolec ve 20. a 30. letech uzavřel – v roce 1922 byl ratifikován konkordát Svatého stolce s Lotyšskem, 1924 s Bavorskem, 1925 s Polskem, 1927 s Rumunskem a Litvou, 1929 s Itálii, Rumunskem a Pruskem, 1932 s Bádenskem, 1933 s Německem, 1934 s Rakouskem a 1935 s Jugoslávií. Od jara 1931 využíval pro komunikaci s věřícími Vatikánský rozhlas, který se za druhé světové války stal významným prostředkem k ovlivňování evropského a amerického veřejného mínění. Sympatie, které Pius XI. projevoval konzervativním a autoritativním státům, souvisely s jeho nepřátelstvím k demokracii, v níž spatřoval nepřijatelné oslabení autority.[24] Mezi jeho nejbližší spolupracovníky patřili státní sekretáři P. Gasparri a E. Pacelli. Církevní historici dnes řadí Pia XI. mezi nejschopnější a nejvýraznější církevní představitele moderní doby.

2 BENSOUSSAN, Georges, Europe – une passion génocidaire. Essai d´histoire culturelle. Paris 2006, s. 297.

3 MALÍŘ, Jiří, Sekularizace a politika v „dlouhém“ 19. století. In: Sekularizace českých zemí v letech 1848–1914. Ed. Lukáš Fasora, Jiří Malíř a Jiří Hanuš. Brno 2007, s. 13.

4 FANTAPPIE, Carlo, Chiesa romana e modernita giuridica. Il Codex Iuris Canonici (1917). Milano 2008, s. 906; DEL RE, Niccolò, La Curia romana. Lineamenti storico-giuridici. Vaticano 1998, s. 20, 176.

5 BEDOUELLE, Guy, Pius X. Nesmlouvavý papež, nebo reformátor? Salve, 3, 2007, s. 54.

6 GELMI, Josef, Papežové. Od svatého Petra po Jana Pavla II. Praha 1994, s. 253; CHADWICK, Henry, CHADWICK, Owen, A History of the Popes 1830–1914. Oxford 2002, s. 354.

7 KAROLA, Josef, Ke kritice apologetického profilu Katolické moderny. Filozofický časopis, XXX, 1982, s. 592.

8 FRANZEN, August, Malé dějiny církve. Kostelní Vydří 2006, s. 273; PETRÁČEK, Tomáš, Sekularizace a katolicismus v českých zemích. Specifické rysy české cesty od lidové církve k nejateističtější zemi světa. Ostrava 2013, s. 20.

9 Enchiridion delle Encicliche. Vol. IV (1903–1922). Eds. Erminio Lora e Rita Simionati. Bologna 1999, s. 206–309.

10 ZIZOLA, Giancarlo, Il conclave. L’elezione papale da San Pietro a Giovanni Paolo II. Roma 2005, s. 183–184.

11 WILSON, Keith M., The Policy of the Entente. Essays on the Determinants of British Foreign Policy, 1904–1914. Cambridge 1985, s. 104–120.

12 BRENNAN, Maggie, A Light in the Darkness. The Interaction between Catholicism and World War I. The Purdue Historian, 6, 2013, s. 16–17; CHADWICK, CHADWICK, A History of the Popes, s. 391–402.

13 GELMI, Papežové, s. 254.

14 GURRIERO, Elio, ZAMBARBIERI, Annibale, La Chiesa e la società industriale (1878–1922). Vol. I. Milano 1990, s. 150–151; MARTINA, Giacomo, Storia della Chiesa. Da Lutero ai nostri giorni. Vol. IV. Brescia 2008, s. 135–136.

15 Podrobněji k osobnosti Giacoma della Chiesy, pozdějšího papeže Benedikta XV. např.: POLLARD, John F., Il papa sconosciuto. Benedetto XV (1914–1922) e la ricerca della pace. Milano 2001; SCOTTÀ, Antonio, Papa Benedetto XV. La Chiesa, la grande guerra, la pace (1914–1922). Roma 2009; DOLDI, Marco, Benedetto XV. Un papa da conoscere e da amare. Casale Monferrato 2004; atd.

16 DELAHAYE, Jules, La reprise des relations diplomatique avec le Vatican. Paris 1921; LATREILLE, André, Pio XI e la Francia. In: Pio XI nel trentesimo della morte (1939–1969). Raccolta di studi e di memorie. Ed. Carlo Confalonieri. Milano 1969, s. 590–619.

17 ŠMÍD, Marek, Kardinál Pietro Gasparri – přední muž vatikánské diplomacie. Historica Olomucensia. Sborník prací historických, 42, 2012, s. 104; POLLARD, Il papa sconosciuto, s. 90–91.

18 MARTINA, Storia della Chiesa, s. 141; DOLDI, Benedetto XV, s. 71.

19 POLLARD, Il papa sconosciuto, s. 123; ZIVOJINOVIC, Dragan, The Vatican, Woodrow Wilson, and the Dissolution of the Hapsburg Monarchy 1914–1918. East European Quarterly, 3, 1969, s. 60–61.

20 BENSOUSSAN, Europe – une passion génocidaire, s. 45.

21 ŠMÍD, Marek, Pohled na konkláve a volbu papeže Pia XI. z československé perspektivy. Historický časopis. Vedecký časopis o dejinách Slovenska a strednej Európy, 63, 2015, s. 138.

22 Podrobněji k osobnosti Achilla Rattiho, pozdějšího papeže Pia XI. např.: DELL’ORTO, Umbelo, Pio XI. Un papa interesente. Milano 2008; FATTORINI, Emma, Pio XI, Hitler e Mussolini. La solitudine di un papa. Torino 2007; GENTILE, Emilio, Contro Cesare. Cristianesimo e totalitarismo nell’epoca dei fascismi. Milano 2010; CHIRON, Yves, Pio XI. Il papa dei patti lateranensi e dell’opposizione ai totalitarismi. Milano 2006; RONZONI, Domenico Flavio, Achille Ratti. Il prete alpinista che diventò papa. Missaglia 2009; WOLF, Hubert, Il Papa e il Diavolo. Il Vaticano e il Terzo Reich. Roma 2008; ZAGHENI, Guido, La croce e il fascio. I cattolici italiani e la dittatura. Milano 2006.

23 FRANZEN, Malé dějiny církve, s. 280.

24 FATTORINI, Pio XI, Hitler e Mussolini, s. 24, 29.

I.3
Formování italského fašismu

Fašismus se zrodil v březnu 1919 v italském Milánu, průmyslovém, obchodním a kulturním centru Itálie, kde Benito Mussolini (1883– 1945) založil první úderný sbor zvaný Svaz italských spolubojovníků, základ budoucí fašistické strany. Toto shromáždění se sešlo na náměstí San Sepolcro v Miláně dne 23. března[25] a čítalo tři sta účastníků, většinou mužů ve věku 20–40 let. Složení shromáždění bylo pestré – bývalí vojáci, podporovatelé revoluční intervence, futuristé, republikáni a reformní socialisté, přičemž značný vliv na raný fašismus i samotného B. Mussoliniho měli zejména arditi a futuristé.[26] Program Svazu italských spolubojovníků zveřejnil B. Mussolini na stránkách Il Popolo d’Italia dne 24. března 1919. Jednalo se o nehomogenní politicko-hospodářský program, který zcela pragmaticky zohledňoval aktuální okolnosti a dobové podmínky v poválečné Itálii, a proto není nijak překvapivé, že mnohé jeho požadavky byly levicové. Do léta 1919 získali fašisté sympatizanty ve více než 70 městech, především v severní Itálii. Vzestup fašismu pak pokračoval v roce 1920, ale zejména v roce 1921. Násilné střety s oponenty zintenzivnily, když v roce 1919 začaly fašistické bojové svazky napadat redakce levicových novin a centrály odborů, které se snažily zastrašit a odradit od dalších aktivit. Ve dnech 9.–10. října 1919, v předvečer prvních poválečných parlamentních voleb v Itálii, se ve Florencii sešel první fašistický kongres.[27]

Fašismus měl ambici stát se vším pro všechny, proto své stoupence přitahoval z různých důvodů. Vstoupil do určitého duchovního vakua po první světové válce, které vyplnil novým smyslem a směřováním, aby se sám učinil novým politickým náboženstvím.[28] Proto první Mussoliniho fašistický program obsahoval množství hesel, která byla určena pro řady nespokojených vojáků a vojenských vysloužilců. Profiloval se jako antidemokratický, totalitní, bojovný směr založený na vůdcovském principu, organickém nacionalismu a antimarxistickém socialismu, který vystupoval proti demokracii, liberalismu, kapitalismu, parlamentarismu, komunismu a racionalitě. Obracel se k masám s mytickou vizí obnovení římského impéria, požadavkem částečné konfiskace finančního kapitálu, kontroly ekonomiky korporativními hospodářskými komorami, zemědělské reformy, vyvlastnění církevních statků a odstranění monarchie i senátu. Program kladl značný důraz na patriotismus. V duchu nacionalismu požadoval naplnění italských expanzionistických cílů, které však nebyly příliš úspěšné ani v nedávné minulosti. Masovým fenoménem se fašismus stal až ve druhé polovině roku 1921, což potvrdily parlamentní volby na podzim téhož roku; členská základna Národní fašistické strany početně předstihla členstvo ostatních politických stran a fašisté poprvé vstoupili do parlamentu.[29]

V ideologické rovině vycházel fašismus ze čtyř idejí: nacionalismu, rasismu, korporativismu a iracionalismu, někteří autoři k nim přidávají ještě (římský) imperialismus. Nejužší vymezení fašismu zastávají badatelé (např. Renzo De Felice) považující ho pouze za italskou formu autoritativního stylu vlády a označující ho za něco zcela nenapodobitelného a neopakovatelného, zatímco jiní historici italský fašismus spojují s německým nacismem, protože je shledávají dostatečně podobnými. Sám B. Mussolini definoval hnutí, které založil, velmi široce a duchovně, zřejmě ve snaze získat pro něj i katolické prostředí: „Fašismus je pojetí náboženské, v němž je člověk pojímán ve svém imanentním vztahu s vyšším zákonem, s objektivní vůlí, která předchází zvláštního jedince a vyzdvihuje ho k uvědomělému členu duchové společnosti,“ resp. „Fašistický stát, nejvyšší a nejmocnější forma osobnosti, je síla, ale duchová. A ta přejímá všechny způsoby mravního a rozumového života člověka. Nemůže se tedy omezit na prosté úkony pořádku a ochrany, jak tomu chtěl liberalismus.“[30]

Domníváme se, že by bylo nepřesné a zbytečné zužovat fašismus do jedné definice, neboť se jeho charakteristika v období let 1919–1945 značně měnila, přičemž někteří historici spatřují značnou diskontinuitu např. mezi jeho podobami v letech 1919 a 1922.[31] Historik P. Morgan považuje vzestup fašistické strany na počátku 20. let nikoliv za úspěch Mussoliniho dynamického a charismatického vůdcovství, ale za důsledek poskytnutí finančních prostředků ze strany městských a venkovských středních vrstev severní Itálie (Bologna, Padova, Milán, Ferrara, Carrara atd.). Fašismus totiž představoval bezprostřední odpověď na politicko-ekonomickou krizi válečného a poválečného období. Někteří politologové považují za předpoklad nástupu fašismu sblížení mezi venkovskými statkáři a městskou buržoazií, přičemž zdůrazňují, že za úspěchem italského fašismu v letech 1919–1922 stálo především dobytí venkova. To bylo umožněno tím, že fašistickou stranu začali otevřeně financovat vlivní představitelé hospodářského života země, kteří si uvědomili její potenciál. Státní aparát do značné míry toleroval útoky fašistů proti levicovým skupinám, což umožnilo důstojníkům královské armády přetvářet černé košile v polovojenskou organizaci, v níž nechyběla odhodlanost k násilným akcím, antiintelektualismus, zavrhování kompromisů a despekt vůči zavedené společenské hierarchii, což byly tendence, jimiž se v této době vyznačovala převážná část Mussoliniho stoupenců.[32]

Italský fašismus vstoupil do Evropy jako nová dynamická síla a revolta proti moderně, proti idejím a hodnotám osvícenství, Velké francouzské revoluce a liberalismu i proti politickým názorům, které z nich vzešly.[33] Historik N. O’Sullivan dokonce prohlásil, že „se fašismus objevil jako blesk z čistého nebe“.[34] Vliv na formování jeho iracionálních myšlenek bezpochyby měli významní novověcí političtí filozofové Thomas Hobbes (1588–1679) a Niccolò Machiavelli (1469– 1527), z intelektuálů 19. století pak zejména Charles Darwin (1809–1882), Gustave Le Bon (1841–1931), Georges Sorel (1847– 1922), Friedrich Nietzsche (1844–1900) a další. Značný podíl na artikulaci fašistických idejí měli rovněž sociologové Vilfredo Pareto (1848–1923), Gaetano Mosca (1858–1941) a Roberto Michels (1876–1936), kteří potvrzovali některé závěry jeho představitelů. V rovině politické ideologie fašismus rozhodně nebyl novým neotřelým hnutím, ale akcentoval různé, někdy i odstředivé, myšlenkové směry, které sloučil v jednu fašistickou ideologii. K stabilizaci fašismu došlo v důsledku složitého působení řady sil meziválečné Evropy zejména na nižší střední třídy, které stále ochotněji naslouchaly B. Mussolinimu. Podle historika W. Laqueuera fašismus představoval rebelii mladých proti přízemnímu šosáctví, jejich revoltu proti průměrnosti, opatrnosti, toleranci a pohodlnému městskému životu, neboť obdivoval přirozenost, fyzickou sílu, brutalitu a barbarství.[35]

Vzhledem k tomu, že nejširší vymezení fašismu zahrnuje díky určité podobnosti nejen německý nacismus a italský fašismus, ale i mnoho jiných autoritativních režimů a hnutí, kde je posouzení jejich fašistické podstaty obtížné, budeme se zde držet, v souladu s názory historiků E. Nolteho či R. De Feliceho, užšího vymezení fašismu a budeme jej považovat za výlučně dobově podmíněný, nenapodobitelný a neopakovatelný meziválečný fenomén, který byl jednoznačně vázán na Mussoliniho poválečnou Itálii; ostatně sám B. Mussolini prohlásil, že „fašismus je italský a jedině italský fenomén, který je spojen s naší minulostí, naší psychologií a našimi tradicemi“.[36] Historik P. Johnson zcela jasně poukazuje na to, že italský fašismus zůstal u pouhých proklamací totalitních ambicí, totalitní stát srovnatelný s represemi a kontrolou politických ideologií nacismu či komunismu nevytvořil: „Nevytvořil tajnou policii ani nezrušil parlament. Tisk zůstal svobodný, vůdcové opozice nebyli pozavíráni. Došlo sice k několika vraždám, ale bylo jich méně než před pučem. Fašistická Velká rada se stala státním orgánem, černé košile byly povoleny zákonem a výhružně asistovaly při volbách roku 1924, kdy fašisté dostali většinu hlasů. Mussolini sám se považoval spíš za vůdce národa než strany.“[37]

Poté co ekonom a politik liberální Italské radikální strany Francesco Saverio Nitti (1868–1953) sestavil dne 21. května 1920 vládu, zahájil B. Mussolini razantní nástup k moci. Domníval se, že je Itálie již dostatečně stmelena a připravena k tomu, aby se sama postavila na odpor vážnému pokusu levice o proletářskou revoluci. Bylo však obtížné tyto závěry generalizovat, neboť Itálie – navzdory politické jednotě v 19. století – nebyla hospodářsky a sociálně kompaktním celkem. Sever Itálie byl značně odlišný od jihu. Lékem na neduhy se mělo stát fašistické násilí, které právě v této době zesílilo. Bylo součástí obecně rozšířeného poválečného násilí, výsledkem silného uvolnění mravů a rozkladu morálky po první světové válce, které do hnutí vnášeli váleční veteráni a radikální mládež. Třebaže v konečném důsledku sledovalo jasný Mussoliniho cíl, a to zničení protivníka, většinou socialistických a komunistických nepřátel, fašistická propaganda je vyzdvihovala jako neúčinnější nástroj k potlačení veškerých dělnických nepokojů. Tvrdý postup fašistů dokázaly záhy ocenit především průmyslové kruhy, které pochopily, že hnutí brání jejich zájmy. Rozhodně však nemůžeme prohlásit, že by v roce 1920 fašismus podporovala většina italské buržoazie; některých fašistických krutostí, např. bezprecedentního násilí v Bologni v listopadu 1920, se skutečně obávala.[38] Nebyly to totiž pouze pouliční šarvátky a rvačky při politických schůzích opozičních stran, ale mohutná vlna násilí, která zachvátila sever země: fašisté vypalovali vesnice, páchali atentáty, vraždili ve městech, ponižovali a zostouzeli úředníky atd. Někteří historici proto hovoří v této souvislosti dokonce o jakobínském teroru.[39] Pro mladé lidi nicméně násilné činy fašistů mnohdy znamenaly únik z konzervativní měšťanské společnosti či možnost dalšího dobrodružství i touhu po činech, proto právě v letech 1920–1921 zaznamenali fašisté jejich zvýšený zájem o členství ve straně.

Když ve dnech 24.–25. května 1920 proběhl v Miláně druhý národní kongres fašistů, přítomno bylo již 65 místních skupin s 2 375 členy. Zúčastnění se dohodli na novém umírněném programu, jenž by se mohl stát přitažlivým i pro střední třídy: strana opustila své někdejší předsudky vůči monarchii, otevřela se programově měšťanstvu a přehodnotila svůj negativní přístup ke katolické církvi. Tím ovšem na druhé straně vyvolala i značnou kritiku, zejména ve vlastních řadách. Právě tehdy fašistické hnutí, jež opět pragmaticky přehodnotilo limity svého dalšího politického působení, opustili mnozí radikálové, např. futurista Filippo Tommaso Marinetti (1876–1944), který je již považoval za málo revoluční. V roce 1920 disponovali fašisté již desítkami stranických novin a časopisů, které šířily jejich program v různých částech Itálie: Il Popolo d’Italia, La Fiamma Nazionale, Il Popolo di Trieste, Le Fiamme, Italia Nuova, L’assalto, Giovinezza atd., do roku 1922 vydávali pět deníků, dva časopisy a více než osmdesát regionálních tiskovin.[40] Fašisté sice při svém ustavení prohlašovali, že se jejich boj týká výhradně komunismu a bolševismu, ale jakmile potlačili revoluční hnutí, začali rozbíjet parlamentní instituce, čímž se stávali hrozbou pro demokracii.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vatikán a italský fašismus 1922-1945.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.