Milan Nakonečný

PSYCHOLOGIE OSOBNOSTI

Poděkování

S vděčností, úctou a obdivem děkuji svým akademickým učitelům psychologie prof. RNDr. et PhDr. Vladimíru Tardymu,
prof. RNDr. Františku Hyhlíkovi,
doc. PhDr. Miloši Bondymu, CSc., doc. PhDr. Janu Fišerovi, CSc.,
a doc. PhDr. Jaroslavu Engstovi, CSc.

Svým nedostižným zahraničním idolům prof. PhDr. Philippu Lerschovi, prof. Gordonu W. Allportovi, PhD, a prof. Gardneru Murphymu, PhD, děkuji za hlubokou inspiraci.

Vedoucím představitelům Teologické fakulty JU,
rektoru této univerzity doc. PhDr. Tomáši Machulovi, Ph.D. et Th.D.,
děkanovi fakulty doc. ThDr. Rudolfu Svobodovi, Th.D.,
proděkanu fakulty doc. Mgr. Michalu Opatrnému, Th.D.,
děkuji za laskavou a velkorysou podporu mé činnosti,
prof. ThDr. Karlu Skalickému, Ph.D., za vzácné přátelství.

Mému dlouholetému vydavateli MUDr. Stanislavu Juhaňákovi
děkuji za velkorysý přístup k mé práci, Mgr. Lence Svobodové za vynikající redakční spolupráci.

Paní Mgr. Šárce Niklové jsem vděčný za nesmírně hodnotnou, vstřícnou lektorskou spolupráci, jakož i za velmi cenný aktivní podíl na věcném vylepšování textu.

Za obětavou a vydatnou podporu v získávání pramenů pro mé práce děkuji vedoucí knihovny TF JU Ing. Evě Křížkové; Mgr. Haně Klimtové a Mgr. Haně Donéeové také za aktivní a obětavou spolupráci na mých publikacích.

Za mnohostrannou, obětavou a vstřícnou podporu mé práce děkuji Martině Struskové, Mgr. Gabriele Plickové, Šárce Šavrdové, Ing. Romaně Bařtipánové, Mgr. Marii Povýšilové, Ing. Jiřímu Nechvátalovi, manželům Tereze a Ing. Vítu Houškovým, Damianu Smolkovi a Ondřeji Kučerovi.

Za mnohostrannou podporu, pomoc, připomínky v mnoha diskuzích a za inspiraci jsem velmi zavázán mým vzácným přátelům

Ludvíku Hessovi,

PhDr. Ing. Marii Lhotové, Ph.D.,

Mgr. Karolíně Diallo, Ph.D.,

ThDr. Ing. Aloisi Křišťanovi, Th.D.,

Dr. Janu Vyhnálkovi, Ph.D.,

Mgr. Petru Nývltovi, Ph.D.,

MVDr. Jiřímu Návarovi,

PhDr. Jiřímu Reichlovi,

PhDr. Olze Jílkové a

† PhDr. Janu Polivkovi.

D e o g r a t i a s

Milan Nakonečný

Psychologie osobnosti

Vyloučení odpovědnosti vydavatele

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Autoři i vydavatel věnovali maximální možnou pozornost tomu, aby informace zde uváděné odpovídaly aktuálnímu stavu znalostí v době přípravy díla k vydání. I když tyto informace byly pečlivě kontrolovány, nelze s naprostou jistotou zaručit jejich úplnou bezchybnost. Z těchto důvodů se vylučují jakékoli nároky na úhradu přímých i nepřímých škod.

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2021

Copyright © Milan Nakonečný, 2021

Cover © Renata Brtnická, 2021

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-048-5

Věnování

Mé nezapomenutelné ženě

Marušce †

s láskou a vděčností za obětavé a milé soužití

připisuji tuto knihu.

Osobnost jako téma psychologie

Úvod do problematiky

Pojem osobnost je používán v různých významech: v lidové řeči, ale i v historických vědách má hodnotící přízvuk, rozumí se jím vynikající, charismatický nebo nějaký jinak výrazný jedinec, jiný význam má zase v právních vědách a v sociologii. Do psychologie byl pojem osobnost zaveden až na počátku 20. století, kdy se ukazovala nutnost studovat duševní život člověka jako celek, jako vnitřní uspořádání duševního života, který se vyznačuje určitou organizovaností a funkční jednotou, neprojevuje se jen jako pouhý soubor jednotlivých funkcí (vnímání, myšlení, cítění, chtění, ad.). Bylo nutné vysvětlit fakt, že na týž podnět reagují různí lidé různě, mezi podnět (S) a reakci (R) bylo tedy nutno vložit nějaký faktor, který by tuto variabilitu reakcí vysvětloval. Tento faktor byl posléze nazván osobnost (O) a základní paradigma psychologie pak vypadalo takto:

R = f (S, O), resp. R = f (S ↔ O)

Znamená to, že psychické jevy jsou funkcí situace a osobnosti, respektive interakce situace a osobnosti. Osobnost je zde chápána jako celek vnitřních dispozic, jež spolu se situací determinují obsah a průběh psychických procesů, které jsou tak chápány jako reakce individua na určitou situaci. Ilustrativně pak lze výše uvedené paradigma vyjádřit také takto:

S → (O) → R

Situace působí na jedince a ten na toto působení (stimulaci) určitým způsobem reaguje, přičemž reakce různých jedinců na tutéž situaci jsou různé. Oznámí-li někdo cestujícím v letadle, že hrozí určité nebezpečí a že je tedy nutno nouzově přistát, reaguje každý z cestujících určitým osobitým způsobem: mnozí propadnou panice, někteří zachovají relativní klid, každý přitom myslí na něco jiného. Současně je však situace subjektivně psychicky pojatou vnější událostí. Osobnost je pojmenování pro ten individuální celek dispozic k psychickým reakcím, který způsobuje, že v téže situaci reagují různí lidé různě právě proto, že ji subjektivně (vnitřně) různě zpracovávají a že tyto reakce vykazují určitou funkční jednotu cítění, myšlení, vnímání, představ a snah: když např. jedinec v určité situaci pociťuje strach, přemýšlí o tom, jak by z takové nějak ho ohrožující situace unikl.

Pojem osobnost v psychologii vyjadřuje vnitřní organizaci duševního života člověka, skutečnost, že je jednotou dílčích funkcí, že tedy funguje jako jednotný celek interindividuálně odlišných dispozic a jako takový vytváří smysluplné souvislosti s vnějšími projevy, tj. s chováním individua. Slovo dispozice pak v daném kontextu vyjadřuje pohotovost k reakci, tj. k určitému způsobu cítění, poznávání a jednání. Tyto dispozice se také označují jako psychické vlastnosti osobnosti, které tak tvoří vnitřní strukturu osobnosti. Pojem osobnost tak vyjadřuje vnitřní psychické uspořádání člověka, jeho vnitřní dynamickou strukturu, determinující jeho duševní život. V jistém smyslu pojem osobnost nahradil v psychologii pojem duše, který byl jako nevědecký (pojetí duše jako substance do empirické vědy nepatří, ale tento pojem může být používán pro označení činitele duševního života jako funkčního celku) v druhé polovině 19. století většinou opuštěn. Přiměřeně smyslu shora uvedeného obsahu vystupuje definice pojmu osobnost u L. A. Pervina (1996, s. 414): „Osobnost je komplexní organizace kognicí, emocí a chování, která dává životu osoby směr a souvislost“; jinak řečeno, osobnost je vnitřně organizovaný celek duševního života člověka, regulovaný systémem nazvaným Já, který je psychickým centrem a psychologickým činitelem subjektivní smysluplnosti lidského života.

Existují však různá paradigmata osobnosti, tj. její základní pojetí, která odrážejí nejednotnost v pojetí psychologie jako empirické vědy samé. S růzností paradigmat osobnosti se dále seznámíme. Avšak je tu ještě další problém, který souvisí s jedním ze základních konceptů psychologie osobnosti – s psychickými vlastnostmi osobnosti jedince, které vyjadřují jeho charakteristiku, jako je například družný nebo uzavřený (extravertní nebo introvertní), a to problém idiografického nebo nomotetického pojetí vlastností osobnosti, s nímž souvisí otázka oprávněnosti psychologie osobnosti jako vědy vůbec. W. Windelband (1894) rozlišil dva druhy zákonů v empirických vědách: 1. nomotetické, tj. obecně platné zákony, které mají především formu přírodních zákonů, a 2. idiografické zákony, platící jen ve výzkumu jedinečných objektů (zákony jedinečného). Významný americký psycholog osobnosti G. W. Allport (1937) zdůraznil interindividuální rozdíly v psychických vlastnostech osobnosti; každý člověk je psychologicky jedinečný (prokazoval to na rozboru několika historických osobností, např. na sexuálním sadistovi markýzi de Sade, jehož sexuální krutost byla zcela jedinečná, stejně jako celá jeho osobnost). G. W. Allport (1963, s. 10) sice nepopíral existenci nomotetických (obecně platných) zákonů v psychologii osobnosti, ale měl svérázný názor na jejich vztah k idiografickým zákonitostem, který vyjadřuje následující pasáž z jeho stěžejního díla o psychologii osobnosti: „Chování každého individua je zákonité samo v sobě. Nepotřebujeme chápat život všech lidí, abychom objevili zákonité pravidelnosti v životě jednoho člověka. Kdo má intimního přítele, může velmi dobře vidět, proč se chová tak, jak se chová, a může být s to předvídat a částečně kontrolovat jeho budoucí chování, neboť jsou mu známy zákonité pravidelnosti jeho života. Nepotřebujeme vědění o lidech obecně, abychom toho byli schopni.“ Jde tu tedy sice o interindividuální odlišnosti v lidské psychice, tedy o psychologickou jedinečnost každého jedince, avšak je zřejmé, že jedinečnost je zvláštním případem obecnosti, a tak je znalost obecných zákonů i pro poznávání individua nutná. Nelze sice vyčerpávajícím způsobem popsat psychologickou jedinečnost lidského individua, nicméně je možné najít v jeho charakteristice něco společného se skupinou jiných osob, například uzavřenost nebo naopak družnost, i když je to družnost nebo uzavřenost vždy jedinečná. Individuum reprezentuje ve své podstatě zákonité uspořádání, které lze srovnáváním zobecňovat. G. W. Allport s poukazem na C. Kluckhohna a H. A. Murraye (1953) přijímá jejich pojetí několika druhů zákonitostí, podle kterého každý člověk:

► je shodný se všemi ostatními lidmi (univerzální normy, zákonitosti);

► je shodný s některými jinými lidmi (skupinové normy, zákonitosti);

► není shodný s žádným jiným člověkem (idiosynkratické normy, zákonitosti).

G. W. Allport vyjádřil vztahy těchto tří druhů norem následujícím schématem:

Schéma 1. Tři druhy norem – zákonitostí (G. W. Allport, 1963, s. 13).

Psychologie osobnosti je ovšem možná jen za předpokladu platnosti obecných zákonitostí a dá se tedy říci, že i když je každý jedinec psychicky jedinečný, může mít také charakteristiky společné určitým skupinám (např. introvertům); vytváří tak jednotu jedinečného a obecného, osobitosti a typu.

Protože se lidský duševní život vyvíjí (např. rozdíl mezi psychikou dítěte a dospělého), jsou psychologické zákonitosti osobnosti omezeny na kategorii dospělosti, v níž se dále uplatňují rozdíly mezi muži a ženami a rozdíly dané kulturní a rasovou příslušností, jakož i historickým vývojem, protože se lidská psychika utváří také v souvislostech s historicky se vyvíjejícími kulturně společenskými podmínkami života (rozdíl mentality středověkého a moderního člověka). Studium těchto rozdílů je předmětem diferenciální psychologie, která je nyní často považována za součást psychologie osobnosti, protože se zabývá také rozdíly a jejich činiteli v takových sektorech psychologie osobnosti, jako je inteligence, emocionalita atd. Předmět diferenciální psychologie přesně vymezil L. Laux (2003, s. 24): jejím úkolem je „zjišťovat zákonitosti, vztahující se na rozdíly mezi jednotlivými osobami nebo skupinami osob (např. pohlavní rozdíly)“. Jejím centrálním pojetím je pak tvrzení, že „osobnost může být určena jen srovnáním s druhými osobnostmi“, a to nejen aktuálně, ale i historicky.

Současně tu však vystupuje ještě problém konzistence chování, tj. otázka setrvávání určitých psychických reakcí na určité situace, například vstřícnost nadřízeného vůči jeho podřízeným. Obecně vzato: chová se člověk ve srovnatelných situacích vždy stejně, má konzistentní psychické vlastnosti a udržuje se tato konzistence v čase, má stabilní vlastnosti? Kdyby se lidé ve stejných situacích, například vůči sobě na pracovišti, chovali pokaždé jinak, bylo by jejich chování inkonzistentní, a kdyby se chovali jinak vždy po určité době, vykazovali by nestabilní psychické vlastnosti. Míru stability vyjadřuje koeficient stability; je to vlastně míra korelace mezi hodnotami téže vlastnosti, naměřenými v rozdílných časových úsecích. Problém stability psychických vlastností osobnosti (způsobů chování), který byl a dosud je předmětem širokých diskusí, zkoumali, kromě jiných badatelů, i B. W. Roberts a W. F. DelVecchiová (2000) tak, že analyzovali výsledky 152 dlouhodobých výzkumů problému konzistence chování na více než 35 000 osobách. Zjistili u různých věkových skupin a u různých psychických vlastností osobnosti různé stabilizační koeficienty. V raném věku je stabilita psychických vlastností osobnosti nízká (kolem 0,35), avšak od třetího roku věku jí přibývá, další významný přírůstek se objevuje ve věku 18 let a od 50. roku věku dosahuje nejvyšší úrovně. Daný jev se týká v podstatě všech psychických vlastností a lze jej vysvětlit tím, že s přibývajícím věkem a po určitých mezních situacích (vstup do mateřské školy ve 3. roce věku, opuštění rodičovského domova a osamostatňování se v 18. roce věku apod.) se stabilizují nové životní podmínky. J. B. Asendorpf (2005) dospěl k tomuto závěru: „Stabilita většiny znaků osobnosti narůstá až do věku 50 let diskontinuitně a pak dosahuje nejvyšší úrovně.“ Různé kategorie psychických vlastností osobnosti se však vyznačují různou mírou stability (konzistence), nejméně se mění temperament (úroveň vzrušivosti) a inteligence. Souvisí to do jisté míry s genetickou výbavou osobnosti, ale k tomuto problému se ještě vrátíme podrobněji. Problém konzistence psychických vlastností osobnosti byl dlouho předmětem diskuse a výsledky výzkumů tohoto problému byly nejednotně interpretovány. Vnitřní nejednotnost rysů osobnosti (inkonzistence) může být jen zdánlivá, protože týž rys osobnosti se v různých situacích může projevovat různými způsoby (např. družnost), ale může mít stejný význam. Podrobněji o tom pojednáme dále.

Ve starší psychologii osobnosti se objevoval rozdílný význam pojmů osobnost a osoba v tom smyslu, že pojem osobnost vyjadřoval vnitřní psychické uspořádání jedince, zatímco pojem osoba vnější, veřejné projevy tohoto uspořádání (proto se v sociologii používá často pojem osoba pro lidského činitele společenského dění). Tento vztah osoba – osobnost býval v kantovském smyslu chápán jako vztah podstaty a jevu, ale behaviorismus popřel existenci vědecky nepostižitelných podstat a zajímal se jen o objektivně pozorovatelné, zejména měřitelné vnější projevy osobnosti, z nichž usuzoval na určité vnitřní dispozice (např. schopnosti – pojem osobnosti byl proto v behaviorismu nezřídka nahrazován pojmem organismus). Vnější projevy osobnosti (osoba) byly později vyjadřovány termínem role, o němž bude rovněž pojednáno podrobněji.

Závěrem můžeme říci, že osobnost je relativně trvalé (stabilní) vnitřní uspořádání lidské psychiky, které v interakci s tělem subjektu a jeho životním prostředím determinuje jeho prožívání a chování v situacích, do nichž subjekt vstupuje.

Psychologické pojetí osobnosti

Z toho, co bylo uvedeno, vyplývá, že pojem osobnost nemá v psychologii hodnotící či normativní akcent. Osobností je – psychologicky vzato – každý člověk od té doby, kdy jeho psychika začne vykazovat specificky lidskou formu fungování, k čemuž dochází, jak poznáme dále, až v určité etapě raného dětství. Pojmem osobnost se v psychologii popisuje a vysvětluje, jak už víme, především interindividuální variabilita a intraindividuální jednotnost (integrita) duševního dění. V tomto smyslu je osobnost v psychologii chápána jako tzv. hypotetický konstrukt: je to termín, který vyjadřuje existující fenomén, jenž ovšem není přímo pozorovatelný, je však logicky odvozován z toho, co je pozorováno, a má heuristickou hodnotu (umožňuje objevovat nové poznatky, neboť jako takový může být také podnětem k výzkumu). Hypotetické konstrukty mají funkci popisnou či vysvětlující, respektive obojí. Tak pojem osobnost jako hypotetický konstrukt zahrnuje popis její geneze, struktury a dynamiky, jehož osou je koncept sebejá (něm. „Selbst“, angl. „self“) – resp. někdy také ego (jáství) jako vysvětlující hypotetický konstrukt, který objasňuje utváření osobnosti a její fungování: „Hledá-li výzkum osobnosti obecnější nebo speciálnější popisné znaky, pak hledá popisné konstrukty; pokouší-li se zjistit, s čím souvisí různost individuí, týkající se těchto popisných znaků, pak hledá explikativní konstrukty“ (T. Herrmann, 1969, s. 61 n). Uvedený autor podává tyto příklady: uzavřenost a úzkostnost jsou konstrukty, které popisují lidské prožívání a chování. Výchovný styl je pojem, který nemá empirický obsah, je to konstrukt, jímž se interpretují data získaná z dotazníku, zaměřeného na styl výchovy. Odpovědi matky v dotazníku mají primární empirické obsahy, které se však nedají interpretovat samy ze sebe; zatřídí se podle určitého hlediska, například pod „autoritativní výchovný styl“, teoretický konstrukt, popisující chování matky, ale nikoli chování dítěte. Rozdílnost dětského chování pak lze vysvětlit růzností výchovných stylů matek, což jsou vysvětlující konstrukty – „Teprve teoretická souvislost určuje, zda je konstrukt deskriptivní, nebo explikativní. To, co v čase předchází, ale vysvětluje to, co následuje, nikoli obráceně. Vysvětlovat znamená podřizovat podmínkám, respektive závislostem, nikoli nutně příčinám.“ Podle T. Herrmanna lze tuto problematiku ilustrovat následujícím schématem:

Schéma 2. Pojem osobnost jako hypotetický konstrukt (T. Herrmann, 1969, s. 75.).

Popis a vysvětlování. Je ovšem otázka, co se vysvětluje čím. Podle T. Herrmanna zjistil H. J. Eysenck (1965), že extraverti (družní lidé) se učí pomaleji než introverti (uzavření samotáři), vytvářejí totiž pomaleji podmíněný mrkací reflex; extraverti a introverti jsou osoby, které v určitém dotazníku dávají rozdílné odpovědi – jak vysvětlit tento rozdíl? Extraverze a introverze jsou deskriptivní konstrukty, učení je explikativní konstrukt pro podmíněné (naučené) vyhýbavé reakce, které jsou tzv. empirickým indikátorem. Schopnost učení se vysvětluje extraverzí–introverzí (explikativní konstrukty), ale pro odpovědi v dotazníku to jsou deskriptivní konstrukty. Jednou jsou tedy konstrukty introverze–extraverze deskriptivními a jindy explikativními konstrukty.

Nicméně vysvětlování v psychologii určuje princip předeterminování psychologických událostí (Überdetermination von Ereignissen): každá psychologická událost může být spojena s velmi rozdílnými problémy, motivy či konflikty v životě člověka. Nelze tak obvykle jednání principiálně převést na jediný motiv, nýbrž je nutno pro jeho vysvětlení (pochopení) hledat více motivů – může být důsledkem vystoupení či souhry více činitelů, výklad jedním motivem je spíše výjimka (L. Laux, 2003, s. 139). Rozmanitost pohledů může také souviset s tím, že jednotlivé významy se týkají rozdílných aspektů činu. Citovaný autor jako ilustraci uvádí třináct výkladů toho, proč si malíř Vincent van Gogh uřízl ucho. Lze se ptát, proč si tento malíř uřízl právě ucho, proč to učinil zrovna o Vánocích, proč toto uříznuté ucho věnoval zrovna prostitutce atd. „Každá jednotlivá část celé této epizody může být přitom spojována s rozdílnými aspekty: volba ucha třeba s pozorovanými býčími zápasy, doba Vánoc může být asociována s předáním ucha jako dárku a rozhodnutí předat ucho prostitutce možná souvisí s novinovými články o ‚Jacku Rozparovači‘“ (býčí zápasy se konaly v kraji, kde V. van Gogh v době svého činu pobýval, v té době se také v novinách hodně psalo o činech „Jacka Rozparovače“, který mrzačil své oběti, atd.). Avšak to, kdy si van Gogh uřízl ucho, komu je daroval atd., jsou přidružené události. Rozhodující je, jaký to mělo subjektivní smysl, tedy motiv (motivy dávají chování smysl). Van Goghův akt sebepoškození (automutilace) mohl být pouhým symptomem jeho duševní poruchy (patrně trpěl schizofrenií), ale mohla to být také reakce na silný pocit viny atd. Můžeme se tedy nejen ptát, proč se dopustil sebepoškození, ale také, bylo-li to například z pocitu viny, kde se vzal tento pocit, který je reakcí na čin, jehož posléze subjekt lituje, a tak postupovat dále ad infinitum. Rozhodující pro vysvětlování činů jedince jsou nicméně vztahy mezi jeho osobnostními vlastnostmi, jeho aktuálními životními podmínkami (zejména konfliktní vztahy a stresy), aktuální situací, v níž k činu došlo, a motivem, tj. subjektivně psychologickým důvodem daného činu.

V psychologii se však nedospělo k jednotnému pojetí konstruktu osobnosti, k tomu, co vyjadřuje, a jaká tedy může být definice osobnosti. Tak již G. W. Allport (1937) analyzoval padesát definic osobnosti a dnes existuje kolem patnácti reprezentativních pojetí osobnosti, která ovšem závisejí na pojetí psychologie samé, jejího předmětu a její metodologie. Definice osobnosti jsou však nejednotné i uvnitř téhož teoretického pojetí; tak například následující tři behavioristé podávají tyto odlišné definice osobnosti: J. P. Guilford (1959) definuje osobnost jako „jedinečný systém rysů“, E. R. Guthrie (1944) ji definuje prostě jako „systém zvyků“ (naučených tendencí chovat se v určitých situacích určitým způsobem) a R. B. Cattell (1965) zase vymezuje osobnost jako „to, co determinuje chování v definované situaci a v definovaném naladění“. Podle umírněného behavioristy G. Murphyho (1947, s. 7 n.) existuje trojí možné pojetí osobnosti:

► osobnost je rozlišitelný jedinec, definovaný v termínech kvalitativních a kvantitativních odlišností;

► osobnost je strukturovaný celek, definovatelný v termínech jeho vlastních, odlišitelných strukturních elementů;

► osobnost je strukturované pole organismus – prostředí, jehož každý aspekt je v dynamické relaci s každým dalším aspektem.

Především různá pojetí předmětu psychologie, ale i člověka (filosofická antropologie jako východisko), vedla k tomu, že dodnes existují tak rozdílná psychologická pojetí osobnosti či různá paradigmata psychologie osobnosti. Tak behaviorismus, který chápe psychologii jako vědu o chování, pojímá současně osobnost jako systém vnitřních faktorů (intervenujících proměnných), které chování individua determinují, respektive jako systém zvyků, které chování vyjadřují (tj., jak jsme již uvedli, jako systém naučených tendencí chovat se v určité situaci určitým způsobem). Fenomenalismus, který naopak chápe psychologii jako vědu o vnitřních psychických fenoménech (prožívání), pojímá osobnost jako vnitřní strukturu psychických vlastností či hodnotových orientací, které určují její chování. Zcela jinak – jako dynamický celek determinovaný nevědomými vnitřními činiteli, zejména konflikty – zase chápe osobnost psychoanalýza. Odlišný přístup zde vyjadřuje zejména rozdíl konstruktu a podstaty: fenomenologové (mentalisté) zdůrazňují, že osobnost je něco, co je za jejími projevy jako jejich podstata, která se plně neprojevuje, je skrytá; naproti tomu behavioristé chápou konstrukt jako postulovaný, z empirie logicky odvozený fenomén a existenci nějaké podstaty osobnosti popírají. Tyto rozpory jsou nepřekonatelné a poznamenávají psychologii osobnosti výraznou nejednotností, kterou vyjadřují různá paradigmata psychologie osobnosti, tj. různá pojetí psychologie osobnosti, jejího předmětu, ale i její metodologie (J. B. Asendorpf, 1996). Pojem paradigma zavedl epistemolog T. S. Kuhn (1957, čes. 1997) a týž J. B. Asendorpf (2007, s. 13) chápe paradigma (vzor, typ) jako zobecněné pojetí vědecké podstaty, určitého jejího konstruktu (např. paradigma emocionality) nebo jejího předmětu, její metody či dané vědy samé. Je to zásadní vědecká výpověď o nějakém předmětu, „soubor vedoucích, teoretických vět, otázek a metod“, v psychologii to znamená také věty, které formulují její směřování. Existují různá teoretická či filosofická východiska takových paradigmat:

► Paradigma vycházející z vlastností (rysů) osobnosti: situace vytváří komplexní podnět pro subjekt, který ji určitým způsobem interpretuje (fenomenální pole) a určitým způsobem se v ní potom chová. Vlastnost či rys osobnosti je chápán jako výsledek „habituálního propojení situace a reakce na základě funkční ekvivalence situací a reakcí“. Termín funkční ekvivalence tu vyjadřuje ekvivalentní významy; to vysvětluje, proč se různí lidé v téže situaci chovají různě a jedinec v různých situacích stejně. Různé situace a různé reakce mohou mít stejný subjektivní význam. Osobnost je chápána především jako systém rysů.

► Paradigma vycházející ze zpracování informací: člověk je chápán jako systém zpracovávající informace, tedy analogický počítači, naprogramovaný pro jisté formy zpracovávání informací (vnímání, myšlení, paměť) a pro jisté formy výstupů (způsobů chování), v nichž se uplatňují určité principy seberegulace (člověk jako seberegulující systém, např. model ACT – Adaptation Control of Thought, J. R. Anderson, 1983). Vlastnosti osobnosti tu vyjadřují spíše rozdíly ve zpracovávání informací, například různé „kognitivní styly“.

► Paradigma vycházející z fenomenologického pojetí lidského bytí: je to spíše filosoficko-psychologické a deskriptivní než vědecko-empirické pojetí, nicméně se v něm uplatňují určité přijatelné postuláty, jako je tendence k rozvoji, zaměření na budoucnost, na hledání životního smyslu, na realizaci určitých hodnot v souvislosti s určitými charakteristikami lidského bytí, které jsou odvozeny z analýzy bytí ve filosofii lidské existence v určitých společensko-historických podmínkách. Je to pojetí označované obvykle jako humanisticko-psychologické, daseinsanalytické (analýza lidského bytí), existenciálně-psychologické a někdy i neopsychoanalytické. Toto pojetí je často mylně pokládáno za spekulativní, nevědecké.

Později pak J. B. Asendorpf (2007, s. 13 n.) uvedl sedm současných paradigmat psychologie osobnosti, z nichž pět (paradigma vlastností, zpracování informací, neurovědecké paradigma, dynamicko-interakcionistické a evolučně psychologické) ovládá dnešní psychologii osobnosti, pro psychoanalytické a behavioristické paradigma „to již neplatí“. To však přesněji řečeno neznamená, že již nejsou zastoupena, ale znamená to, že již ve směřování psychologie nedominují, jak tomu bylo ještě v polovině minulého století, zejména v případě behaviorismu. Z Asendorpfových paradigmat zde však dále uvádíme poněkud podrobněji jen tři, zatímco zbývající čtyři, z nichž dvě nejsou psychologická, uvedeme jen stručně. Doplňujeme jeho výčet o paradigma fenomenologické, které J. B. Asendorpf ignoroval a které zahrnuje několik dalších specifických pojetí. Asendorpfovo třídění paradigmat psychologie osobnosti vychází z diskutabilního výrazně scientistického pojetí psychologie jako empirické vědy a její metodologie. K dané tematice se vracíme ještě na konci této knihy v kapitole o teoriích osobnosti.

► Psychoanalytické paradigma. Reprezentuje ho vídeňský psychiatr S. Freud, který z potřeby vysvětlit genezi neuróz a zejména tzv. konverzní hysterie (vyznačující se vážnými somatickými symptomy), které léčil, měl snahu pochopit jejich genezi (vysvětlit jejich příčiny pro zdokonalení své psychoterapeutické praxe). J. B. Asendorpf zdůrazňuje, že „psychoanalýza v minulých sto letech prošla mnoha proměnami“ a „Freud sám mnohokrát změnil způsoby svého pojímání“. Teprve po jeho smrti v roce 1939 vyvstaly snahy systematizovat jeho pojetí a integrovat je do jednotné teorie (zejména C. Brenner, 1982). J. B. Asendorpf pak podává následující výklad psychoanalytického paradigmatu, v mnoha směrech nově a precizně formulovaný. Centrální pro Freudovo pojetí člověka je jeho názor, že: „Všechny lidské aktivity, včetně prožívání a chování, spočívají ve zpracovávání energie. Spatřoval člověka jako energeticky dalekosáhle uzavřený systém, který má k dispozici určité množství energie, takže energie pro jednu aktivitu může být spotřebována na účet nějaké jiné aktivity. ‚Duševní život‘ (psychické procesy jako vnímání, cítění, myšlení, zapamatování, sny) spočívá na přílivu energie.“ Tato energie je vázána na vrozené vnitřní stavy napětí, jejichž vznik vyvolává tendenci k redukci napětí, která současně znamená „uspokojení pudů na objektech pudů“. Ale to se nemusí podařit vždy přímo nebo navyklým způsobem chování, a pak se uspokojení pudu přesouvá na náhradní objekt, resp. i na náhradní způsob (nelze-li přímo napadnout osobu, která vyvolala nenávistnou agresi, protože je to třeba vysoce postavená osoba a za agresi vůči ní by byl subjekt potrestán, jeho agrese se může přesunout na jinou osobu – „obětního beránka“, a místo fyzického napadení může být předmět agrese napadán nadávkami, intrikami apod.). Typické je také náhradní uspokojování blokovaného pudu ve fantaziích a snech. S. Freud byl přesvědčen, že psychickou energii a pudové impulzy jednou bude možné měřit a že psychologie je v podstatě přírodní věda. Mezi „ortodoxními psychoanalytiky“ existovalo přesvědčení, že „psychická energie a pudy jsou pouze teoretické pojmy, které jsou zaváděny k vysvětlení pozorovatelného prožívání (‚přání‘) a motivovaného chování, aniž by měly něco odpovídajícího ve fyziologické rovině, a Freudův koncept pudu byl mnoha psychoanalytiky odmítán jako příliš mechanistický“ (J. B. Asendorpf, 2007). Osobnost jako vnitřní celek duševního života člověka je tvořena třemi „instancemi“: 1. pudy, které fungují na základě principu dosahování slasti (S. Freud to nazýval zájmenem „Ono“, latin. „id“), 2. jástvím, které funguje na základě principu reality (sklonem k přizpůsobení se reálným životním podmínkám, S. Freud je nazýval „Já“, latin. „ego“) a 3. nad-jástvím, které reprezentuje individuální úroveň interiorizovaných morálních požadavků čili osobní morálka („Nadjá“, latin. „superego“). Duševní život člověka se pak odehrává jako dynamické konflikty mezi těmito instancemi či „aparáty“, např. mezi pudovým hnutím a osobní morálkou nebo jástvím. Náročná je funkce ega, které „musí zprostředkovávat nejen mezi ‚Ono‘ a vnějším světem, nýbrž i mezi ‚Ono‘, vnějším světem a ‚Nadjá‘“. Duševní život se pak odehrává ve třech rovinách: nevědomé, předvědomé a vědomé. Klasická Freudova psychoanalýza je pověstná tím, že kladla důraz zejména na nevědomou stránku duševního života člověka. Předvědomé jsou duševní obsahy, které nebyly dosti silné, aby dosáhly úrovně vědomí (nemůžeme si např. vzpomenout na jméno, které máme, tak říkajíc, na jazyku). Avšak obsahy nevědomí nejsou rovině vědomí přístupny ani po velké námaze: „Veškeré obsahy a aktivity ‚Onoho‘ jsou nevědomé, a právě tak části ‚Nadjá‘ a ‚Já‘. Jiné části ‚Nadjá‘ a ‚Já‘ jsou předvědomé nebo vědomé“. Obsahem nevědomí jsou obvykle obsahy z vědomí vytěsněné, tím se vědomí brání přijmout nepříjemné vjemy, pocity, představy, myšlenky. J. B. Asendorpf to ilustruje schématem struktury instancí osobnosti a psychických procesů, viz schéma 3.

Schéma 3. Vztahy mezi třemi psychickými složkami a třemi rovinami psychických procesů podle Freuda. (Ich = Já, Über-ich = Nad-já, Es = Ono). In: J. B. Asendorpf 2007, s. 18).

J. B. Asendorpf (tamtéž) pak shrnuje: „Obecný obraz člověka psychoanalytického paradigmatu zdůrazňuje motivační, afektivní a iracionální procesy, které tvoří základy lidského prožívání a chování. Racionální procesy myšlení, plánování a jednání jsou málo tematizovány. Například to, jak lidé mohou systematicky řešit problémy, není tématem psychoanalýzy. To je pochopitelné z klinické orientace psychoanalýzy, avšak představuje to podstatné omezení oblastí užití psychoanalýzy.“ Podle citovaného autora jsou v psychoanalýze také dodnes nadměrně zdůrazněny sexuální a agresivní motivy, což lze převést na to, že: „Sexuální a agresivní impulzy jsou sociálně zvláště konfliktní, pročež zvláště často hrají roli v patologických poruchách, a tím jsou přereprezentovány [„überrepresentiert“] v primárně klinických pozorováních psychoanalytiků ... Obecný obraz člověka v psychoanalytickém paradigmatu nadměrně zdůrazňuje na základě klinického orientování iracionální procesy na úkor racionálních procesů a sexuální a agresivní motivy na úkor jiných motivů.“ Podle J. B. Asendorpfa to však „s psychologií osobnosti nemá co činit; jedná se o pojetí motivačních procesů, které mají platit stejně pro všechny lidi. Motivační procesy představují podle S. Freuda ale současně také klíč k porozumění osobnosti. Síla nároků ‚Onoho‘ může vypadat jako konstitučně podmíněná, od osoby k osobě rozdílně, a síla a forma ego-funkcí a nároků ‚Nadjá‘ variují podmíněny zkušeností. Rezultující typická pudová dynamika osoby, její charakter, je tím společnou funkcí vrozené konstituce a zkušenosti. Důležitou konsekvencí tohoto konceptu osobnosti je to, že motivy, tedy individuálně typické motivační tendence, je třeba hledat nejen na vědomé rovině (dotazováním), nýbrž také na nevědomé rovině“. Kriticky se pak J. B. Asendorpf vyjadřuje k Freudově teorii vývoje libida (slastně zaměřeného bioticko-energetického činitele), které je východiskem utváření charakteru, ale které patří také k jeho nejspornějším dílčím teoriím. J. B. Asendorpf k tomu uvádí, že tento pohled na utváření charakteru „trpí, jako většina Freudových konceptů, chybějícím operacionalizováním centrálních pojmů“, což je typická scientistická výtka, která ignoruje fakt vědeckosti intuitivně zobecněných klinických zkušeností. Nicméně souhlasíme s tím, že Freudova teorie utváření charakteru člověka je příliš spekulativní či sofistikovaná na to, aby vyhovovala jeho pojetí psychické dynamiky. Teorie zdůrazňuje, že: 1. činitelem utváření charakteru je fixace vývoje libida, která je dána tím, že je v určité fázi svého vývoje buď velmi uspokojováno (saturováno), anebo naopak velmi neuspokojováno (frustrováno), a 2. činitelem je spojování úzkosti, která „vzniká vždy, když je ‚Já‘ zaplavováno podněty, které nemůže zpracovat“ (to je případ tzv. „reálné úzkosti“ – „Realangst“); nemůže-li ‚Já‘ zpracovat nával pudových impulzů, vzniká „neurotická úzkost“, a posléze, nemůže-li ‚Já‘ vyhovovat náporům ‚Nadjá‘, vzniká „morální úzkost“, signalizující „přehnané požadavky Já“. Psychika se s úzkostmi vyrovnává tzv. obrannými mechanismy ega, z nichž nejznámější je „vytěsnění“ nebo „potlačení“, při němž „úzkost vyvolávající impulzy jsou zatlačovány do nevědomí, kde však existují dále a musejí být dalšími obrannými mechanismy drženy na uzdě“. Dalším typickým příkladem takového obranného mechanismu je „racionalizace“, tj. „odůvodnění“ nějaké společensky dezaprobované činnosti, např. krádeže, vyvolávající morální úzkost.

Podle Freudovy teorie vývoje libida prochází libido následujícími fázemi: orální (ústní, asociovaná s činností úst jako je kousání, sání, žvýkání v 1. roce věku); anální (řitní slast asociovaná zpočátku s defekací, později s jejím zadržováním, ve 2.–3. r.); falická (slast asociovaná s pohlavními orgány, ve 3.–5. roce – je to složité období vývoje, kdy vzniká nevědomě libidinózní vztah k rodiči opačného pohlaví, proslulý Oidipův komplex u chlapců, resp. Elektřin komplex u dívek, oba provázené mnoha fantaziemi). Toto složité období Oidipova komplexu charakterizuje J. B. Asendorpf (2007, s. 19) takto: „Dítě miluje oba rodiče a chtělo by být od nich milováno, ale současně se nachází v situaci rivality k rodiči stejného pohlaví, což vyvolává hlubokou emocionální ambivalenci“; u chlapce pak je tato agresivní rivalita vůči otci spojena s úzkostí z kastrace a vzniklý konflikt je zvládnut tím, že se chlapec identifikuje s otcem a jeho pudový impulz vůči matce se změní v něžnost. U dívek se objevuje tzv. „závist penisu“ a „jejich touha převzít otcovský penis je později nahrazena přáním dostat od otce dítě“, úzkost ze ztráty matčiny lásky a následně identifikace s matkou, kdy „děvčátko přejímá hodnoty a morální představy své matky“. Na formování charakteru se podstatně podílí také řešení Oidipova, resp. Elektřina komplexu. Freudovy spekulace, pohybující se stále kolem dynamického fungování libida v těchto pasážích po vývoji libida a charakteru, – později také o výkladu snů – tu dosahují neukázněné kulminace a znaků, které byly později odmítnuty i řadou jeho nejlepších žáků (zejména C. G. Jungem a A. Adlerem) a vedly ke vzniku neopsychoanalýzy jako „psychoanalýzy bez libida“ (K. Horneyová), resp. k převzetí jen korigovaných základních principů výstavby a fungování „instancí osobnosti“ a metody psychoanalytické terapie. Pokusy o experimentální ověřování psychoanalytických konceptů byly úspěšné jen částečně, ale to neznamená, že musejí být všechny odmítnuty jako nevědecké hypotézy.

► Behavioristické paradigma. Vzniklo na začátku 20. stol. jako reakce na psychologii studující procesy a stavy vědomí ve snaze učinit z psychologie po vzoru přírodních věd pracující vědecko-empirický obor, který, má-li být vědecky objektivní, nemůže mít za předmět svého studia subjektivistické stavy a procesy vědomí. Podnět k tomuto vědeckému revizionismu dal J. B. Watson (1913), ale ideovým předchůdcem byl již ruský psychiatr V. M. Bechtěrev na konci 19. stol. jako zakladatel tzv. „objektivní psychologie“ či „reflexologie“ a americký badatel E. L. Thorndike, který na přelomu 19. a 20. století zkoumal chování pokusných koček. J. B. Watson definoval behaviorismus jako „vědu o chování“ a chování lidí pak jako to, co „člověk činí nebo říká“ – behavioristé však zkoumali převážně chování pokusných zvířat v laboratořích a učinili psychologii na desítky let zoocentrickou. J. B. Asendorpf (2007, s. 29) napsal: „Podle behavioristického pojetí se nechá chování lidí smysluplně popsat a vysvětlovat, když z kontinuitního proudu chování nějaké osoby jsou ohraničeny určité reakce a je zkoumán jejich vztah k určitým podnětovým konstelacím prostředí. Tyto konstelace podnětů sestávají z časových vztahů mezi jednotlivými podněty (objekty vnímání). Behavioristické přístupy jsou proto označovány jako teorie podnět – reakce. Hledají funkční souvislosti mezi podněty a reakcemi”. Ale již to charakterizuje behaviorismus jako velmi simplifikující pojetí lidské psychiky, které zcela ignoruje prostý fakt jejích interindividuálních rozdílů: na týž podnět přece různí lidé mohou reagovat různě. Behaviorismus vycházel filosoficky z empirismu J. Locka (1690), podle jehož slavné teze je člověk při narození psychologicky „čistá tabule“ („tabula rasa“) a vše, čím se dalším svým vývojem psychologicky stává, je důsledkem jeho individuálních zkušeností, tedy činitele, který behavioristé nazvali učením, procesu, který se stal dominantou behavioristicky orientované psychologie, která byla jako taková vhodně označována jako „nepsychologická psychologie“. Původní behavioristický redukcionismus, vyplývající z paradigmatu S-R (stimulus – reakce), totiž ze studia lidské psychiky programově vyloučil fenomény prožívání jako subjektivistické, neboť jako takové nemohou být předmětem objektivní vědy. Mnohem později od svého vzniku bylo původní redukcionistické schéma klasického behaviorismu opraveno na paradigma S-O-R, kde O bylo symbolem pro „organismus“ (později „osobnost“) jako činitele interindividuálních rozdílů v lidské psychice, které jsou zásadním činitelem intervenujícím ve vztahu S-R. Postupně byly v laboratořích zkoumány především u zvířat, méně častěji u lidí, dvě základní formy učení: 1. tzv. klasické podmiňování (I. P. Pavlov, který však jako neurovědec behaviorismus odmítal a snažil se podmiňování vysvětlovat jako činnost nervové soustavy), tj. v podstatě učení se signálům, jehož podstatou je, že určité podněty časově předcházející podnětům vyvolávajícím vrozené reakce se mohou stát jejich signálem a získávat tak adaptivní účinky (např. pokusný pes, který vrozeně vylučuje sliny při spatření potravy (za předpokladu, že hladoví), začne sliny vylučovat již při zaslechnutí kroků krmiče, který mu potravu přináší, a pokud se to opakuje, vypracuje si podmíněnou reakci, resp. reflex na daný signální podnět); 2. tzv. operantní či instrumentální podmiňování, kdy se „organismus“ učí důsledkům svého vlastního chování, které jsou buď pozitivní (např. hladovějící pokusné zvíře si stisknutím tlačítka v „pokusném boxu“ opatří potravu – jeho chování „bylo odměněno“ a stalo se „instrumentálním“ ve smyslu nástroje k dosažení něčeho), nebo jsou důsledky chování negativní (např. pokusné zvíře dostane bolestivý elektrický šok, když vnikne do určitého prostoru, a naučí se tak vyhýbat se tomuto místu). Tak byly objeveny činitele či podmínky učení, jimiž jsou: 1. emociogenní motivace, 2. asociace mezi podněty a mezi podněty a reakcemi a 3. důsledky těchto reakcí, označované jako odměny, pokud jsou pozitivní, a tresty, pokud jsou negativní. Tyto mechanismy učení jsou označovány jako procesy podmiňování, přičemž klasické podmiňování je pasivní, „reaktivní“, kdežto instrumentální podmiňování je aktivní proces. Oba mechanismy podmiňování jsou v živočišné říši univerzální, u lidí vystupují vývojově vyšší podněty i reakce, třeba i symbolické, spojené s užíváním jazyka. Organismy lidí i zvířat se tedy učí něco životně významného získávat (jídlo, bezpečí a jiné apetence) a něčemu se vyhýbat (bolest, nebezpečí a jiné averze). Produktem učení jsou pak zvyky („habits“), tj. tendence k určitým apetencím a averzím jako důsledky individuálních zkušeností za spolupůsobení vnitřních popudů („drives“). Radikálním behavioristou byl B. F. Skinner (1938 a pozd.), který experimentoval převážně s holuby a klestil cestu pro operacionalismus, extrémní formu behavioristického scientismu, který požadoval, aby se i v psychologii pracovalo jen s operacionalizovanými, tj. operacemi definovanými koncepty (odtud onen slavný příklad, že „inteligence je to, co se měří testy inteligence“), a podle možností ještě jazykem fyziky (R. Carnap). Spisovatel A. Koestler to právem nazval „bídou psychologie“. Nicméně v laboratorních experimentech se zvířaty byla taková práce do jisté míry možná a přinesla i zajímavé výsledky o zákonitostech mechanismů podmiňování, ale na lidskou psychiku to bylo použitelné jen zčásti. Podle J. B. Asendorpfa (2007, s. 30): „Společné všem těmto přístupům z hlediska teorie učení je, konec konců, že podnětové podmínky prostředí rozhodují, zda určité chování bude naučeno nebo nikoli. Učení při tom probíhá podle univerzálních, nespecifických zákonů učení, které jsou stejným způsobem platné pro všechny lidi (a mnohé druhy zvířat) a spočívají jen na časových vztazích, nikoli na specifických obsazích podnětů a reakcí. Vylučování slin se tedy nechá podmiňovat nejen tónem zvonku, nýbrž také pachem nebo obrazem auta, a na tón zvonku se nechá podmiňovat nejen slinění, nýbrž také úzkostné nebo radostné reakce. Teprve je-li etablována hodnota odměny podnětu, má být při operantním podmiňování použita libovolná reakce. Znalost těchto zákonitostí učení umožňuje podle behavioristického pojetí libovolně manipulovat lidské chování utvářením odpovídajících podmínek prostředí“. Výše uvedená poznámka však neplatí absolutně, to znamená, že ne každý podnět se může stát podnětem podmíněným, tedy něco významného signalizujícím (existuje druhově specifický výběr podnětů jako signálů). Dalším závažným nedostatkem behavioristického pojetí je to, že behaviorismus spatřuje zdroj chování jen ve vnějších situacích a že tedy lidské psychice přisuzuje exogenní původ, což je zjednodušení. Teprve když byly objeveny „vnitřní odměny a tresty“, byl prokázán prostý fakt, že lidské chování není řízeno jen vnějšími odměnami a tresty, ale i složitějšími vnitřními pohnutkami, a je dost příkladů toho, že někteří lidé (jako byli např. disidenti v totalitárních režimech) nejednali jen s ohledem na dosažení vnějších odměn a vyhnutí se vnějším trestům, ale z vnitřních ideových pohnutek i za očekávání možných trestů (např. za veřejnou kritiku policejního státu). J. B. Asendorpf (2007, s. 33) vyjádřil také pochybnosti o univerzální platnosti behavioristy objevených zákonitostí učení: „Genetické predispozice k naučení se určitým učebním obsahům protiřečí behavioristickému pojetí, že zákony učení jsou univerzální.“

Velmi problematické je také zjednodušené, z teorií učení vyplývající behavioristické pojetí osobnosti jen jako „systému zvyků“, tj. naučených tendencí chovat se v určitých situacích určitým způsobem, odmítající zásadní koncepty psychologie osobnosti, bez nichž je celá tematika tohoto vědního oboru plochá a šedá. Výzkum takto pojaté psychologie osobnosti se v podstatě omezoval na psychometrické zjišťování interindividuálních rozdílů ve schopnostech. V souvislosti s behavioristicky pojatou psychologií osobnosti významný německý představitel tohoto oboru R. Bergius (1960, s. 475 n. In: Lersch, P.; Thomae, H. [eds.]) napsal, že v pozadí Watsonovy „revoluční proklamace“ o nové „vědě o chování“ mají být „odhozena pouta konvenční psychologie“ a „mají být vyvinuty metody a pojmy psychologického výzkumu, které by byly přiměřené materialistickému monismu a mechanistickému pojetí živého organismu ve smyslu Newtonovy mechaniky“. Behaviorismus byl v tomto smyslu návratem k pojetí „člověka-stroje“ osvícenského filosofa J. O. de La Mettrieho, nicméně tento návrat dovršil až současný psychologický kognitivismus v sofistikovanějším pojetí „člověka-počítače“. Podle R. Bergiuse (1960, s. 476) posléze: „Omyl behaviorismu spočívá především v tom, že nepoužívá správně pojem ‚objektivní realita‘ ... Rozlišeny musejí být následující reality: a) realita daná v názoru [„Anschauung“], b) realita daná ve fyzikálním myšlení, c) realita nezávislá na poznávajícím subjektu, proti poznání lhostejného vnějšího světa. Watson tyto rozdíly nesdílí. Spíše zužuje ‚realitu‘ naivně realisticky zčásti na bez vědeckých metod prožívaný vnější svět, zčásti na fyzikálně a chemicky interpretovaná data a události, které tvoří základ těchto zážitků“. Dále, píše R. Bergius, „Watsonovo učení není dostatečně lidské“ (v tom smyslu, že je zkoumáno téměř jen na pokusných zvířatech), „spojování podnětů a reakcí probíhá i u člověka stejně automaticky jako u zvířete ... chybí odpověď na otázku po vlastní spontaneitě, produktivním myšlení a utváření, jakož i po vztahu člověka k vyšším hodnotám. Jako nejvyšší hodnota platí přizpůsobení se organismu, které organismu dovoluje přežít. Kromě lidské schopnosti vyvíjet komplikované symbolické procesy a postavit je do služeb přizpůsobení neexistuje žádný rozdíl mezi zvířetem a člověkem“. Organismus, resp. osobnost, je chápána jako stroj. Tyto zásadní nedostatky behaviorismu jen zčásti překonala začátkem šedesátých let kognitivistická psychologie (viz dále).

► Paradigma vlastností osobnosti. Vlastnost či rys osobnosti je chápán jako výsledek „habituálního propojení situace a reakce na základě funkční ekvivalence situací a reakcí“. Termín funkční ekvivalence tu vyjadřuje ekvivalentní významy; to vysvětluje, proč se různí lidé v téže situaci chovají různě a jedinec v různých situacích stejně. Různé situace a různé reakce mohou mít stejný subjektivní význam. Osobnost je chápána především jako systém vlastností či rysů („traits“, „Eigenschaften“). Je to ovšem pojetí teoreticky vnitřně velmi diferencované od německého psychologa–personalisty W. Sterna (1923), ostře rozlišujícího osobu („person“) a věc, až po jeho žáka, amerického, ve své době světově nejvýznamnějšího představitele psychologie osobnosti, G. W. Allporta (1937, 1961, repr. 1963). Pojem psychická vlastnost osobnosti vyjadřuje psychologickou charakteristiku projevů osobnosti buď jako produkt zobecněného pozorování (např. zdvořilý, družný, přátelský a jejich opaky), nebo jako hypotetický konstrukt, vyjadřující vnitřní psychické, resp. psychofyzické determinanty, označované také jako faktory či typy (např. introverze, extraverze, emocionální stabilita či labilita a další). Obvykle se rozlišují deskriptivní a explanační vlastnosti osobnosti, první jsou popisné, jsou jich tisíce a vyjadřují různý stupeň zobecnění opakovaně pozorovaného projevu, druhé jsou vysvětlující, avšak o jejich reálné existenci jsou vyslovovány pochybnosti a jsou pak chápány jen jako popisné kategorie. Z hlediska úrovně zobecnění pak tvoří psychické vlastnosti osobnosti následující systém, od specifických reakcí, verbálně už dále neanalyzovatelných projevů chování, až po nejvyšší úroveň zobecnění.

Schéma 4. Hierarchická úroveň zobecnění psychických vlastností osobnosti (H. Weberová, T. Rammsayer [eds.], 2005, s. 239), upraveno.

Poznámka: Existují ovšem i další faktory či typy (B, C atd. – např. model „pěti silných faktorů“) a specifické reakce se mohou překrývat – např. akt ‚silně buší na dveře‘ může být projevem tendence k sebevědomému, ale i např. úzkostnému chování (zvyku).

Paradigma psychických vlastností osobnosti zahrnuje řadu dalších témat, která jsou u různých psychologů pojednávána různě, jako např. klasifikace osobnostních vlastností, otázka existence obecných vlastností, zejména pak již výše naznačený problém, zda faktory či typy jsou skutečné vnitřní determinanty chování nebo jen popisné kategorie, jak naznačuje schéma uvedené výše. Kolem tohoto paradigmatu je nakupena celá řada problémů, zejména co to vlastně ta psychická vlastnost osobnosti je, jaké má sama vlastnosti, např. jak dalece je stabilní, jak jsou tyto vlastnosti v dynamickém celku osobnosti organizovány a další. J. B. Asendorpf (2007, s. 36) soudí, že: „Podle psychologického pojetí vlastností způsobují tyto vlastnosti stabilní vztahy mezi situacemi a reakcemi osoby“, jsou produktem především naučených způsobů chování v situacích a jako takové představují určité behaviorální tendence iniciované určitými způsoby prožívání situací jako produkty jejich prožívání: jestliže byly situace prožívány nepříjemně, jsou spojeny s různými averzními způsoby chování a naopak, jestliže byly prožívány příjemně, jsou spojeny s apetenčními vzorci chování. To je sice velmi schematicky chápaný vztah mezi situacemi a vzorci chování, reprezentujícími určité vlastnosti osobnosti (např. družnost nebo rozpačitost, introverzi nebo extraverzi apod.), avšak v podstatě to odpovídá teoriím učení (vlivu individuální zkušenosti na utváření osobnosti, ponecháme-li stranou nestandardní genetickou výbavu, která může v případech její deviace procesy učení narušovat). J. B. Asendorpf (tamtéž) píše: „Paradigma vlastností v empirické psychologii osobnosti dlouho dominovalo a vykonává také ještě dnes na psychologii osobnosti podstatný vliv. Novější paradigmata to spíše rozšiřují, než by to zcela hodila přes palubu. Na základě svého centrálního významu nabývá paradigma vlastností široký prostor“. G. W. Allport (1963, s. 334 n.) uvádí, že každá diskuse o vlastnostech osobnosti vyvolává otázku, zda jsou skutečné („veridical“) nebo fiktivní („fictional“), a čím dříve bude tato otázka vyřešena, tím lépe. Krátce řečeno, tato otázka zní: „Jsou vlastnosti pravé, skutečné dispozice?“ [„Are traits genuine, veridical dispositions?“] – současně autor poznamenává, že termín ‚veridikální‘ ve filosofii znamená, že „diskutovaný předmět je reálně zde“ – [„really there“]. G. W. Allport pak v tomto stěžejním výroku pokračuje: „Je-li nějaká vlastnost veridikální, odpovídá nějakému neurofyziologickému systému. Nebo nejsou naproti tomu nic jiného než nominální fikce, pouhá slova, obvyklá seskupení množství nespojených aktů“ [„...nothing more than nominal fictions, mere words, convenient groupings of a plurality of unrelated acts“]. Tato otázka nemůže být ovšem vědecky zodpovězena, protože nevíme nic spolehlivého o vztahu psychologických dějů s ději neurofyziologickými, můžeme jen říci, že psychickým vlastnostem odpovídají nějaké neurofyziologické, resp. neuro-morfologické struktury. Posléze G. W. Allport (tamtéž) uvádí dva příklady veridikálního pojetí vlastností osobnosti:

► „Vlastnost je konstantní řídící síla [„Richtkraft“], která určuje aktivní a reaktivní chování člověka“ (F. Baumgartenová, 1936 – švýcarská psycholožka);

► „Vlastnost je dimenze nebo aspekt osobnosti, který sestává ze skupiny konzistentních a příbuzných reakcí, které charakterizují typické jednání osoby“ (L. F. Shaffer a E. J. Shoben, 1956 – dva američtí psychologové).

Podle G. W. Allporta (tamtéž) pak existují následující argumenty pro nominalistické pojetí vlastností osobnosti:

► Vlastnost nějaké osobnosti nikdo nikdy neviděl, ani nelze prokázat, že nějaké vlastnosti odpovídá nějaká neurofyziologická struktura.

► Řeč, včetně jmen, které vlastnostem dáváme, je nominální: „Slova označují sociální, a ne přírodní kategorie ... v anglické řeči existuje asi 18 000 označení, týkajících se lidských vlastností, avšak tato označení jsou klasifikační prostředky; mají sociální upotřebení, avšak nelze dokázat, že jsou odvozena z přírody“ [„from the cleavages in nature“].

► Každý své vnímání a posuzování lidí „silně zjednodušuje“, např. tvrdí, že „všichni černoši jsou líní a pověrčiví“, a to je zřejmě neodůvodněná, nesmyslná generalizace spojená s potížemi. „Máme sklon lidi (jedince i skupiny) uspořádávat s pomocí mála lingvistických etiket do přihrádek. Nikdo není tak jednoduše a pevně strukturovaný, jak říkají naše označování“. Všechny tyto argumenty jsou rozumné, ale nedokazují, že „osoby nemají vůbec žádné vlastnosti. Dokazují jen to, že se musíme bránit před tím, abychom podléhali tendenci k přílišnému zjednodušování struktury osobnosti druhých lidí (našich bližních)“, končí G. W. Allport (1963, s. 336) toto pozoruhodné téma. Téma psychických vlastností osobnosti je podrobně probíráno v jedné z dalších kapitol této knihy (viz s. 171)

► Paradigma sebejá. Koncept jáství začal zrát v psychologii počínaje významným americkým psychologem W. Jamesem (1890), který rozlišoval dvojí Já: „I“ jako subjekt (poznávající a jednající osoba, která má o sobě samé určité poznání a uvědomuje si, že to, co činí, je projevem jejího „já“) a „Me“ jako objekt (to jest „já“ subjektu jako objekt jeho poznávání sebe sama a sebereflexe vlastního jednání – „já jsem to učinil“). O něco později S. Freud zavedl koncept „ega“ pro označení jedné instance osobnosti (viz s. 534). V druhé polovině minulého století se pojem „Já“ stal klíčovým konceptem v psychologii osobnosti a později i v sociální psychologii, protože má významné sociální konotace. V posledních létech pak byl angl. termín „Self“ („sám“, resp. „sama“, „samo“ ve smyslu „já sám“) a něm. „Selbst“ (v tomtéž smyslu) překládán do češtiny jako „sebejá“. J. B. Asendorpf (2007, s. 478) označuje „Self“ jako „vlastní osoba“ („eigene Person“), uvádí řadu jeho psychologických konotací, ale jeho vymezení či vztah k paradigmatu nepodává, nicméně vymezení tohoto konceptu uvádí později v Psychologii osobnosti pro bakaláře (2019, s. 134). Zde uvádí koncept sebejá („Selbstkonzept“) a charakterizuje ho jako „dispoziční (tedy časově střednědobě stabilní) podíl [„Anteil“] mne [‚des Mich‘ – Jamesovo ‚Me‘]. Koncept sebejá se nechá pojmout jako komplexní systém vědění, v němž je uspořádáno vědění o vlastní osobě. Toto vědění obsahuje univerzální podíly, v nichž se shodují mnozí lidé téže kultury, např. vědění, že jsou člověkem nebo státním občanem téhož státu, a obsahuje individuálně charakteristické vědění, např. o svém vlastním jménu, místě a dnu narození, ale také o vlastnostech osobnosti“. Je to však úzká kognitivistická koncepce, neboť v konceptu či konstruktu sebejá nejde jen o to, co subjekt o sobě ví, ale také co k sobě cítí, obecně tedy jde o jednotu sebepojetí a sebehodnocení, a nejde tu jen o vědomí, nýbrž o dynamický faktor jednání, které směřuje k udržování jednoty fungující jako jednání směřující k potvrzování vlastního sebepojetí a sebehodnocení nejen svými činy, ale i postoji a jednáním sociálního okolí vůči subjektu tohoto sebepoznávání a sebehodnocení; proto jsou s tím spojeny dvě základní tendence: evalvace (udržovat si vysokou hodnotu sebe sama) a devalvace (zabránění jejímu snížení). V souvislosti s tím pak psychická dynamika sebejá vystupuje v řadě funkčních variant, např. sebepozorování, důvěra ve vlastní schopnosti a další. Tato problematika bude podrobně probrána v jedné z dalších kapitol.

J. B. Asendorpf (2007) uvádí ještě další paradigmata, o kterých se zde zmíníme jen stručně, protože mají omezený psychologický význam, ale jiná, která následně uvedeme také, opomíjí. Tato Asendorpfova výběrovost vychází z jeho výrazné kognitivistické orientace spojené s přísným scientismem. Jedno ze svých dalších paradigmat psychologie osobnosti nazval dynamicko-interakcionistické paradigma, ale je to spíše přístup bližší sociální psychologii než psychologii osobnosti. Za zmínku však určitě stojí Asendorpfovo rozlišení modelů interakce a kodeterminace, které se shora uvedeným paradigmatem souvisí: „Model dynamické interakce se liší od modelu kodeterminace jen tím, že působení osoby na prostředí jsou přístupná. Obsahuje všechny tři jiné modely jako speciální případy. Osoby mohou podle tohoto pojetí ovlivňovat své prostředí z více pohledů:

► výběr: mohou si zvolit prostředí, v němž pravidelně určité situace vyhledávají nebo odmítají, např. party, vlastní zahradu;

► vyhotovení: mohou si zhotovit prostředí, v němž si dlouhodobě vytvoří určité situace, např. naváží vztah k někomu;

► změna: mohou prostředí změnit tak, že změní dlouhotrvající situace, např. začnou přátelství nebo je vypoví”.

„Centrální pojetí dynamicko-interakcionistického modelu spočívá v tom, že může existovat kontinuitní vzájemné působení mezi osobou a prostředím” (J. B. Asendorpf, 2007, s. 98 n.).

Paradigma zpracování informací je další paradigma psychologie osobnosti, které J. B. Asendorpf (2007, s. 64 n.) uvádí a charakterizuje takto: „Prožívání a chování v pojetí paradigmatu zpracovávání informací spočívá ve zpracování informací. Pod informací si lze představit význam určitého stavu materie nebo energie pro informace zpracovávající systém, např. pro počítač, člověka nebo automobilový motor ...“. Autor jako příklad uvádí řízení auta při jízdě v Tokiu, kdy se předává stiskem pedálu motoru informace a auto je uvedeno do pohybu: „Za časů Freuda si nebylo možné představit, že také lidské prožívání a chování se může konat s minimálním přenosem energie; proto také Freud používal pojem psychické energie“. V paradigmatu zpracování informací pak jde o to, že „lidské chování a prožívání spočívá na přenosu informací v nervovém systému“ prostřednictvím receptorů, přijímajících podněty z prostředí a z vlastního těla. Činnost mozku je srovnávána s činností počítačů, celé toto pojetí bylo ovlivněno vystoupením kybernetiky, teorie řízení na základě zpracovávání informací. Sama podstata informace zůstává ovšem záhadou, její užívání je obecné, je matematicky formalizováno pro různé operace, ale co to je informace, zůstává záhadou. J. B. Asendorpf (2007, s. 67) dále uvádí: „Ve všech modelech zpracování informace hraje centrální roli vědění v dlouhodobé paměti; to ovlivňuje téměř všechny procesy zpracovávání ... Čím silněji jsou modely zpracování informací orientovány neurovědecky, tím větší prostor dávají nevědomým procesům zpracování a nevědomým výsledkům takových procesů“. Existuje impulzivní a reflektivní zpracování informací, jak vyjadřuje následujícím schéma:

Schéma 5. Impulzivní a reflektivní zpracování informací (F. Strack, R. Deutsch, 2006; zde podle J. B. Asendorpfa, 2007).

Impulzivní systém je stále aktivní, reflektivní systém je zapínán a vypínán; v impulzivním systému se šíří aktivované vnímání či představy do asociativní sítě, která obsahuje také schémata chování, takže tato mohou být přímo podnícena (systém funguje na konekcionalistických principech); impulzívní systém zpracovává informace asociativně, deklarativní vědění je pak použito v myšlenkových a rozhodovacích procesech a posléze ve formě utváření intencí ovlivňuje chování (J. B. Asendorpf).

V paradigmatu osobnosti jako systému zpracování informací jsou vlastnosti osobnosti zahrnuty v modelu procesu zpracování informací, což J. B. Asendorpf pokládá za výhodu, protože to „ulehčuje hledání vlastnostem relevantních situací a reakcí, propůjčuje vlastnostem preciznější význam a dovoluje operacionalizovat komplexní vlastnosti jako např. kompletní systémy vědění“ (J. B. Asendorpf, 2007, s. 79). Nicméně kromě této diskutabilní „výhody“ je tu ještě další problém: „Paradigma zpracování informace je pro psychologii osobnosti užitečné teprve tehdy, když nezohledňuje jen procesy, nýbrž také procesně relevantní stabilní vlastnosti. Vsítění stabilních vlastností do procesních modelů samotných však nedává žádnou garanci pro smysluplné výsledky,“ uvádí dále J. B. Asendorpf (2007, s. 79 n.) a uzavírá toto téma: „Paradigma zpracování informací a paradigma vlastností nejsou protiklady, nýbrž jsou dobře navzájem slučitelné, pokud vlastnosti jsou umístitelné v modelu zpracování informace“. Dalšími aspekty tohoto tématu se již dále zabývat nebudeme.

Neurovědecké paradigma. J. B. Asendorpf (2007, s. 82 a s. 111 n.) rozlišuje ještě neurovědecké a evolučně psychologické paradigma psychologie osobnosti. Obojí zde bude uvedeno jen stručně. Pokud jde o neurovědecké paradigma, uvedený autor je chápe velmi široce v biologických, tedy i ve fyziologických souvislostech, přičemž soudí, že: „Komplexnější psychické funkce se nenechají neuroanatomicky vztahovat na úzce omezené oblasti mozku. Navíc se na tom podílejí rozsáhlé procesy vzrušení a útlumu, které také často ovlivňují jiné biologické systémy mimo nervový systém a jsou jím ovlivňovány“. Důležité jsou následující osobnostně relevantní biochemické substance:

substance

typ

funkce kromě jiných

dopamin

neurotransmiter

pohnutková motivace

serotonin

neurotransmiter

regulace nálad

adrenalin

neurotransmiter

útok / útěk

noradrenalin

neurotransmiter, hormon

aktivování, soustřeďování pozornosti

kortizol

hormon, kůra nadledvinek

na stresu závislé aktivování

testosteron

mužský pohlavní hormon

mužské atributy

estradiol, progesteron

ženský pohlavní hormon

ženské atributy

prolaktin

hormon, hypofýza

produkce mléka a tlumení ovulace stimulace imunitního systému při stresu

oxytocin

hormon, hypofýza

utišování, uklidňování, vazba, sex

β – endorfin

hormon, hypofýza

tlumení bolesti

J. B. Asendorpf (2007, s. 86) soudí: „Biologická pojetí, podle nichž příčiny psychologických fenoménů je třeba primárně hledat v neurovědných fenoménech, a psychologistická pojetí, podle nichž to platí obráceně, jsou příliš jednostranná. Navíc dominuje podle povahy fenoménu spíše jeden nebo druhý kauzální směr“:

Schéma 6. Dvojí pojetí psychologie osobnosti (J. B. Asendorpf, 2007, s. 86).

V rámci neurovědného paradigmatu pak interindividuální rozdíly mají tři následující zdroje: 1. „v architektuře biologických systémů“; 2. „v anatomicky jemné struktuře biologických systémů“ a 3. „ve fyziologických aktivitách biologických systémů“; potud J. B. Asendorpf. Tento autor dále ještě poukazuje na korelativní přístup v neurovědném paradigmatu, který ve vztahu k psychologickému fenoménu znázorňuje jednoduše takto:

Avšak je zde ještě systémový přístup a užívání širší metodiky, jako je „ambulantní monitorování“ a další. J. B. Asendorpf to ilustruje ve schématu 7.

Schéma 7. Systémový přístup (J. B. Asendorpf, 2007, s. 90).

Nepochybně lze získat různými neurovědeckými metodami objektivní, v termínech neurofyziologie, neuroanatomie a biochemie, tedy v jazyce těchto oborů, různé výpovědi od osob vystavených různým umělým situacím obvykle v prostředí klinického vyšetřování. Rozhodující je však nyní psychologický význam neurovědných výpovědí v řeči psychologie, zejména to, co o vlastnostech osobnosti vypovídají, ať už mají výpovědi formu korelace nebo klinického symptomu či syndromu. V naprosté většině případů, připouští J. B. Asendorpf, „byly nalezeny jen malé korelace“ mezi určitými pozorovanými vlastnostmi osobnosti a určitými fyziologickými proměnnými a „měřené reakce bývají většinou ovlivňovány více rozdílnými fyziologickými systémy“ (na konkrétní zátěž někdo reaguje určitou frekvencí srdeční činnosti, jiný určitou úrovní krevního tlaku). To pak „zeslabuje korelace mezi nějakou situací a nějakou měřenou reakcí“. J. B. Asendorpf (2007, s. 95) dospívá k tomuto závěru: „Přes razantní pokrok neurověd je jejich přínos pro pochopení osobnostních rozdílů toho času malý. Základní problém spočívá v tom, že prožívání a chování mají emergentní vlastnosti, které se neurovědecky nedají popsat, nebo jen nejvýše nepohodlně“. Jinými slovy: neurovědecké výpovědi nelze převézt do řeči psychologie tak, aby pro potřeby psychologie poskytovaly smysluplné poznatky.

Evolučně psychologické paradigma psychologie osobnosti je další paradigma, které vychází z principů biologické evoluce organismů (genetická variace, přírodní selekce, reprodukce genomu atd.). U člověka je to podle J. B. Asendorpfa hlavně „reprodukční úspěch“, který závisí na intra- a inter-sexuální selekci. Uvedený autor pak formuluje jádro tohoto tématu: „Ultimátní vysvětlování chování se zakládají na reprodukčních přednostech v evoluční minulosti; proximátní vysvětlení udávají, jak se chování konkrétně uskutečňují“ (J. B. Asendorpf, 2007, s. 113). Obrazně řečeno, v pozadí mnoha způsobů chování lze spatřovat evoluční rezidua „behaviorálních strategií“, které se předávaly z generace na generaci, protože se osvědčily v boji o život. Základním aspektem této tendence k přežití je genetická zdatnost („fitness“), která má dvě komponenty: 1. reprodukční úspěch vlastních genů, projevující se ve vlastních dětech, a 2. reprodukční úspěch, projevující se u geneticky příbuzných osob jejich podporou např. sourozenců, bratranců a sestřenic atd. (W. D. Hamilton, 1964; zde podle J. B. Asendorpfa). V psychologické rovině se tento evoluční vliv uskutečňuje jako tendence k replikaci vlastního genomu, jako nevědomá snaha předat svůj genom dalším osobám, zahrnujícím také podporu geneticky příbuzných osob, protože mají se subjektem určitou míru genetické shodnosti (např. u bratrů a sester je větší než u bratranců a sestřenic). O tom, že se v chování moderního kultivovaného člověka uplatňují archaické mechanismy jako pozůstatky prastarých tendencí k zachování života, není pochyb, dá se to doložit mnoha příklady instinktivních prvků v chování lidí, avšak jak to může souviset s psychickými vlastnostmi osobnosti? Existuje k tomu složitý, explanačně nejednotný a spíše na hypotézách založený diskurz; výzkum tohoto tématu trvá jen asi třicet let, což je malá doba pro empirické zhodnocení dosažených výsledků, konstatuje J. B. Asendorpf a dodává k tomu, že je to spojeno s mnoha riziky i šancemi (například „využití evolučně psychologického vědění o významu vnitrodruhových rozdílů pro psychologii osobnosti“, avšak jsou tu i „rizika spočívající ve špatné testovatelnosti evolučně psychologických pojetí a interpretací“).

Zabývali jsme se zde hodně přísně empiricky orientovaným J. B. Asendorpfem, ale existují i jiní autoři, kteří používají jiné terminologie, než je paradigma, např. modely či teorie osobnosti (o tomto tématu je podrobně pojednáno v poslední kapitole této knihy), ale jde tu o stejný problém a jen o jiné třídění. Např. T. Rammsayer a H. Weberová (2016) hovoří o teoriích osobnosti a problém je jen v tom, že zhruba totéž paradigma může mít různé teoretické varianty. Avšak zásadní nedostatek Asendorpfova třídění paradigmat psychologie osobnosti spočívá v tom, že některé teorie nezahrnuje (např. humanistickou teorii osobnosti) a jedno významné, teoreticky diferencované paradigma osobnosti zcela opomíjí – je to fenomenologicky orientované paradigma, které bývá někdy úzce označované jako „filosofické pojetí osobnosti“, protože vycházelo z filosofických směrů, např. daseinsanalýza a psychologie existence z existencialistické filosofie. Velká diskuse o podstatě teorií psychologie osobnosti se odehrála na Symposiu 14. Mezinárodního psychologického kongresu v Montrealu a na 15. kongresu téže instituce v Bruselu, kde kromě celé řady příspěvků došlo ke střetnutí behavioristického pojetí, zastoupeného H. J. Eysenckem, na jedné straně a „filosofického“ či fenomenologického pojetí, zastoupeného A. Wellekem, na druhé straně (H. von Bracken, H. P. David [eds.]: Perspektiven der Persönlichkeitstheorie, 1959; J. C. Brengelmann, H. P. David [eds.]: Perspektiven der Persönlichkeitsforschung, 1961).

Fenomenologické paradigma psychologie osobnosti. V tomto případě jde především o to, co se slovem fenomenologie míní: v Hegelově filosofii to je jeho pojetí vývoje a působení vědomí, u E. Husserla, jehož filosofický systém je nazýván „čistou fenomenologií“, je to metoda, jakou se dospívá k „čistému vědomí“ (k jeho transcendentální podstatě – „zření podstat“), E. Husserl v tomto smyslu používal také pojem fenomenologické psychologie a množství variant jejího pojetí, jemuž je věnován celý velmi obsáhlý svazek jeho sebraných spisů (Husserliana, sv. IX.). Avšak fenomenologií se také v psychologii rozumí popis fenoménu (jevu, který je předmětem studia – např. A. Pfänder: Phänomenologie des Wollens, 1960, tj. Fenomenologie chtění). V psychologii osobnosti se někdy rozlišuje „fenomenální pole“ jako celek prožívané zkušenosti, který se dělí na „fenomenální já“ a „fenomenální okolí“. Mylně se někdy fenomenologie v psychologii ztotožňuje s introspekcí, protože pojem fenomén v psychologii znamená popis určitého předmětu, např. emocí, který však není zužován jen na popis jejich prožívání; je to popis, kde vystupuje jednota prožívání a objektivního pozorování, které by mělo od subjektivního prožívání abstrahovat. Ve fenomenologicky orientované psychologii velkou roli, vedle inspirace E. Husserlem, hraje také tzv. rozumějící psychologie („Verstehende Psychologie“) německého filosofa W. Diltheye (1894), jejíž podstatu určuje rozdíl mezi přírodovědeckým vysvětlováním a duchovědným rozuměním, a zdůraznění, že psychologie není přírodní věda, nýbrž takzvaná „duchověda“: přírodní vědy hledají příčiny jevů, které studují, kdežto psychologie hledá smysl toho, co lidé činí, čili smysluplné souvislosti prožívání a jednání; obojí je snahou hledání odpovědi na otázku „Proč?“, a obojí je tedy i chápání, je-li odpověď nalezena, ale protože tu jsou podstatné rozdíly (přírodní jevy / duševní jevy), je rozumění něco jiného než vysvětlování. Fenomenologicky orientovaný psycholog chápe nějakou vlastnost osobnosti, když pochopí smysl její geneze. Takže fenomenologická psychologie osobnosti je založena na popisu, třídění a chápání psychických vlastností osobnosti a jejími typickými představiteli byli P. Lersch (1938, 1970 – viz kap. teorie osobnosti) a H. Thomae (1951). Současně tento směr šel daleko za většinový pohled na téma psychologie osobnosti, když je rozšířil o tematiku charakteru, typů, vrstev osobnosti a další. Ve fenomenologicky orientované psychologii osobnosti tedy jde o popis a rozumění jejím psychologickým vlastnostem, přičemž toto rozumění je zvláštním způsobem chápání, které jako hledání smysluplných souvislostí duševního života člověka není založeno jen na vcítění, nýbrž na „identifikaci souvislostí v rámci prožívání a chování, přičemž se ovšem empatie a intuice mohou uplatnit“. Rozhodujícím činitelem a předmětem hledání oněch smysluplných souvislostí v duševním životě člověka jsou hodnoty a motivy. Základní předpoklady rozumění osobnosti podle J. E. Meyera (1955; zde podle: Hehlmann, W.: Wörterbuch der Psychologie, kol. 1960, s. 613) jsou: 1. schopnost vložit se do situace druhého; 2. moci správně určit motivaci chování druhého, přičemž je nutno rozlišit: a) věcné porozumění, b) „objektivně duchovní rozumění smyslu“ a c) sociálně personální rozumění. Řekne-li se však, že podmínka porozumění druhému spočívá ve schopnosti vložit se do situace druhého či převzít pohled na život toho druhého, chybí zde ještě další krok či informace, jak toho dosáhnout. Obvykle je to spojováno se slovem empatie, což znamená schopnost identifikovat city toho druhého nebo své vlastní, ale nikoli ve smyslu pouhého stavu (je smutný nebo zádumčivý, nebo jsem zklamaný), nýbrž ve spojení s psychologickým důvodem, příčinou či motivem daného citového rozpoložení. Mluvíme-li však o rozumění ve vztahu k psychologii osobnosti, vystupuje tu jeho význam v jiné rovině, a sice, jak na tom může být založeno pojetí osobnosti vůbec, jak může fenomén rozumění metodicky přispět k objevování struktury a dynamiky psychických vlastností osobnosti, tedy k těm úkolům psychologie osobnosti, které byly dosud většinou svěřovány přísnému empirismu, ne-li přímo psychometrii. Odpověď na to dává teze, že rozumění je „metateoretický pojem“, spojený s dvojicí dalších „meta-teoretických pojmů“, a to intence a intuice. Souvisí to s tím, co zde již bylo naznačeno, totiž jaký je rozdíl mezi vysvětlováním a rozuměním, který je podstatným rozdílem v metodologii přírodních a společenských, resp. duchovních věd. Na tento rozdíl jako první upozornil německý filosof a historik J. G. Droysen (1858) a pro „duchovní vědy“ jej rozpracoval již zmíněný německý filosof a historik W. Dilthey (1883, resp. 1884). Významný švédský znalec vědecké metodologie G. H. von Wright (1971, čes. 2013) tento rozdíl mezi vysvětlováním a rozuměním označil jako „metodologické dilema“, které platí především pro historii a do jisté míry i pro sociologii a psychologii, která není čistou „duchovědou“, nýbrž vědou humanitní (společenskou) a jen zčásti i přírodní. Výše uvedený G. H. von Wright (2013, s. 40) k tomu uvádí následující: „Lze říci, že prakticky každé vysvětlování, ať už kauzální, teleologické či jiného druhu, vyžaduje naše rozumění věcem. Ovšem ‚rozumění‘ má také určitou psychologickou konotaci, kterou ‚vysvětlování‘ nemá. Tento psychologický rys byl zdůrazněn některými antipozitivistickými metodology devatenáctého století, nejsilněji snad Simmelem, který se domníval, že rozumění jako metoda charakteristická pro humanitní obory je určitou formou vcítění (německy Einfühlung) či aktivity, která v mysli badatele znovu vytvoří duchovní atmosféru, myšlení, pocity a motivace předmětu jeho zkoumání. Není to však jenom toto psychologické zabarvení, čím se dá od sebe odlišit rozumění a vysvětlování. Rozumění je také spjato s intencionalitou, a to takovým způsobem, jakým vysvětlování není. Tak rozumíme cílům a úmyslům jednajícího, významu znaku nebo symbolu, smyslu sociální instituce nebo náboženského rituálu. Tato intencionalistická, jak to lze snad také označit, sémantická dimenze rozumění hrála důležitou roli ...”. Jde tu tedy o intuitivní formu vědeckého myšlení, která má nárok být respektována jako vědecká, i když je jinak vědecká, než jak vědeckost nárokuje experimentální přírodní věda, resp. extrémně scientisticky orientovaná psychologie. V historii, sociologii, ale i v psychologii přináší toto intuitivní či empatické rozumění obsahově bohatší poznání než černo-bílý rigorózní empirismus. Někdy bývá toto „učení o vysvětlení a výkladu ve smyslu rozumění“ označováno jako hermeneutika „v protikladu k experimentálnímu přezkušování“ (U. Tewes, K. Wildgrube, 1992, s. 151). Omezování metody rozumění na pouhý popis zkoumaného předmětu bylo diskutováno, kloníme se k názoru, že je však legitimní formou metod výzkumu psychologie osobnosti, a podáváme dále její příklad v teorii osobnosti P. Lersche (viz kap. teorie osobnosti).

Podle T. Herrmanna (1969, s. 37) se objevuje trojí druh výpovědí o osobnosti:

► výpovědi o její podstatě, vycházející z metafyzických přístupů,

► výpovědi provizorní povahy, vycházející z nutnosti určitých hypotéz,

► výpovědi vyjadřující konstrukty v přísném slova smyslu.

Má-li být psychologie osobnosti přísně empirickou vědou, musí pro ni platit principy kánonu empirických věd (T. Herrmann, 1969, s. 43), ke kterému se ještě vrátíme dále. Nemálo psychologů však spojuje vědeckou objektivitu jen s psychometrií, tj. s měřením (kvantifikováním) pozorovaných fenoménů a jejich statistickým zpracováním, ačkoli je zřejmé, že použití měření je v psychologii omezeno, mnohdy je prováděno na nepodstatných znacích zkoumaného jevu a statistická data nevyjadřují vždy to, co je podstatné. Avšak byla to právě mnoha psychology za nevědeckou považovaná psychoanalýza, která vnesla do psychologie množství plodných podnětů, poznatků i teorií (jak uvidíme dále). K psychologické empirii nepochybně vedle výsledků základního a aplikovaného výzkumu patří také intuitivně zpracované a zobecněné klinické i jiné odborné zkušenosti. H. Thomae (1969, s. 58), významný německý fenomenologicky orientovaný psycholog, v této souvislosti hovoří o „nomotetické redukci osobnosti“ na modely mozku, na určité analogie s počítači, na principy učení a na kognitivistické a jiné modely, které se časem mění nebo jsou nahrazovány jinými. Avšak každá výpověď o osobnosti poukazuje na určité pojetí její podstaty, chápeme-li takovou podstatu jako dále neanalyzovatelnou entitu či nejobecněji platný princip, paradigma. V tomto smyslu může být za podstatu osobnosti považována: více či méně úspěšně regulovaná pudovost (S. Freud), zkušeností získaná soustava zvyků (B. F. Skinner), hledání smyslu bytí (V. E. Frankl), potřeba seberealizace (A. H. Maslow), evolučně založená adaptace životním podmínkám umožňující přežití (D. M. Buss) a další.

Osobnost se nerealizuje ze sebe sama, ale ze vztahů ke svému životnímu prostředí, k podmínkám své společenské existence a je způsobem bytí sui generis. Fenomenolog A. Wellek (1955) k tomu uvedl, že psychologie je věda o duši, jejímž úkolem je určit její podstatu, ale vědeckými metodami. Jejím předmětem jsou empirické jevy, ale ty se nedají interpretovat ze sebe samých; osobnost pak není empirický fenomén, ale teoretický interpretační pojem, který propůjčuje pozorovaným jevům smysl. To potvrzuje tezi, že nejprve je nutno vědět, čím osobnost je, aby bylo možno chápat její projevy. Tomu však oponoval T. Herrmann (1964), který nechal stranou pojem podstaty osobnosti a uvedl: osobnost jako konstrukt není na začátku, ale na konci zkoumání, neboť konstrukty z pozorovatelných jevů teprve vycházejí jako logicky odvozené postuláty, které mají pozorované vysvětlit. Výzkum osobnosti může probíhat, i když pojem osobnost není zcela vymezen; probíhá ve dvou směrech: 1. jako popis vývoje systému a 2. jako vysvětlování rozdílností (variance) v chování jednotlivých individuí s ohledem na zavedené popisné znaky. S tím souvisejí dvě podstatné charakteristiky osobnosti:

► osobnost je systém individuální struktury a dynamiky chování;

► osobnost je otevřený systém interakcí individua a jeho vnějším životním prostředím;

► osobnost je otevřený systém interakcí s jeho vnitřním životním prostředím (funkční psychosomatická jednota, či jednota psychiky a organismu, zjevná zejména u emocí).

Zmíněný kánon empirické psychologie, který psychologie osobnosti jako věda musí respektovat, T. Herrmann (1969, s. 43) formuluje souhrnně takto:

► empirické fenomény jsou takové jevy, které mohou být objektivně a spolehlivě pozorovány, eventuálně měřeny; vyžadují teoretické zpracování;

► teorie a hypotetické konstrukty musejí být empiricky přezkoumatelné (prověřitelné), prosté protikladů, jednotné a explicitní (jasně z daných fakt vyplývající);

► empirie rozhoduje o vhodnosti teorií, potvrzuje je či vyvrací; teorie organizují empirické fenomény, propůjčují jim jejich význam a připouštějí jejich předvídatelnost.

Avšak problém je nyní v tom, co se rozumí pojmem empirický fenomén: behavioristé za něj považují pouze tzv. objektivní data, tedy fenomény chování, pokud možno měřitelné; mentalisté za něj považují také údaje o vnitřních stavech jedince získané introspekcí a poukazují na skutečnost, že mnoho vlastností osobnosti není měřitelných. Jak měřit smysl pro odpovědnost nebo zásadovost? Přísně empirické pojetí osobnosti jako psychologického tématu rezignuje na filozofické úvahy o člověku, jeho podstatě, či dokonce možných transcendentních aspektech jeho bytí, popisuje a vysvětluje osobnost, jaká je (jak se empiricky jeví), a nikoli jaká má být, vzdává se tedy i normativních výroků o osobnosti, ačkoli z poznatků o relativně bezporuchovém fungování osobnosti jsou odvozovány psychohygienické a jiné normy. V pojetích osobnosti se však setkáváme také s výpověďmi o její podstatě, které zahrnují metafyzické přístupy, s výpověďmi, jež nemohou být přísně empiricky prověřeny. Vymezit „přísné empirické prověření“ je pro nejednotné pojetí psychologie a její metodologie samo problematické. Mentalisticky orientovaný německý psycholog A. Wellek (1950) tvrdil, že osobnost nevyvozujeme z prožívání a chování, ale naopak, pochopíme-li „fenomenologicky“, co osobnost je, rozumíme pak lidskému prožívání a chování; osobnost proto není teoretickým konstruktem, ale je to „duševní bytí“, které musí být nejprve pochopeno jako celek a teprve potom je možné pochopit, jak tento celek specificky funguje. To umožňuje psychologická fenomenologie, zaměřená na vnitřní strukturu tohoto celku, tj. na to, jak člověk prožívá svět a sebe sama v něm. Takový „fenomenologický přístup“ však behavioristé pokládají za „filosofický“, a nikoli empirický. Vystupuje zde tedy rozdíl vědeckého a filosofického pojetí osobnosti, ale kde končí věda a začíná filozofie, nemůže být jednoznačně rozhodnuto s ohledem na výše uvedené nejednotné pojetí psychologie a koneckonců i psychologické empirie, jakož i filosofie. Je ostatně nesporné, že současná psychologie zdaleka nevyčerpává problematiku existence psychiky, její ontologický aspekt. A tak se objevují různé definice psychologie osobnosti, které vyjadřují hlavní rozdíly v přístupu k osobnosti jako tématu psychologie a které vyplývají ze zásadně odlišného pojetí psychologie jako vědy, tj. jejího předmětu a její metodologie. Lze říci, že osobnost jako psychologický hypotetický konstrukt, jako popisný a vysvětlující pojem, především objasňuje několik následujících empirických faktů, totiž že:

► duševní život člověka vykazuje určitou organizaci a dynamiku;

► duševní život člověka vykazuje vnitřní jednotu organizovaného systému;

► duševní život člověka vykazuje určitou interindividuální variabilitu.

Za základní znaky organizace duševního života individua pak lze považovat:

► relativní integrovanost složek, které ho tvoří, a tendence tuto integrovanost (jednotnost, vnitřní rovnováhu) udržovat sjednocováním poznávání, cítění a snah ke smysluplnému způsobu chování, respektive udržováním psychické rovnováhy eliminací vnitřních rozporů;

► relativní stálost jeho psychických vlastností a jejich relativní autonomii (vlastnosti označované jako faktory druhého řádu jsou na sobě nezávislé, např. inteligence a emoční stabilita jsou relativně stálé a autonomní).

Shora uvedené charakteristiky osobnosti vyjadřuje pojem seberegulující systém, který v tomto případě znamená:

► uspořádanost dílčích funkcí do jednotně fungujícího celku (např. funkční propojení emocí a motivace, paměti a postojů – tj. vyhýbání se nepříjemnému a snaha dosahovat příjemného; to, co souvisí s významnými pozitivními postoji, si lépe pamatujeme, bráníme to, protože to udržuje vnitřní integritu atd.);

► zaměřenost, programovanou činnost systému „osobnost“, přičemž geneze a ultimátní cíle (účel či smysluplné „seberegulace“) jsou stále otevřenou otázkou.

Obecně pak platí, že duševní život člověka tvoří celek, z něhož mohou být jeho jednotlivé funkce a vlastnosti jen uměle abstrahovány, přičemž tento celek má interindividuálně odlišné kvality. Těmito znaky lze nyní vymezit psychologický obsah pojmu osobnost, i když zajisté nikoli s nárokem na samozřejmou přesnost. A tak pojem osobnost v psychologii vyjadřuje organizovaný, dynamický a interindividuálně odlišný celek psychofyzických dispozic, determinující průběh a projevy psychických procesů (reakcí). Tento celek funguje jako seberegulující systém, tj. v předem daném teleonomním směru. Základními úkoly psychologie osobnosti podle T. Herrmanna, s jistým doplněním, pak jsou:

► vytvoření deskriptivního systému, který by popsal osobnost jako celek i její jednotlivé složky, které z něj lze popisně vydělit;

► vysvětlení rozdílnosti v psychických vlastnostech jedinců s ohledem na stanovené deskriptivní znaky;

► vysvětlení organizace a dynamiky osobnosti, zejména pak s ohledem na motivy její činnosti a interakce s vnějším životním, především sociálním prostředím.

S tím pak souvisejí následující základní témata psychologie osobnosti, která tvoří i osnovu této knihy:

► geneze a utváření osobnosti,

► struktura osobnosti,

► dynamika osobnosti.

Osobnost je tedy chápána jako hypotetický konstrukt, který má funkci popisnou a vysvětlovací (deskriptivní a explanační či explikativní), přičemž hypotetické konstrukty jsou fenomény, které jsou brány jako existentní (existující) stavy či procesy, ačkoli nejsou pozorovatelné přímo, nýbrž jsou z toho, co je pozorováno, logicky vyvozovány. Pojem hypotetického konstruktu má významově blízko k pojmu intervenujících proměnných, ty jsou ale chápány jako postulované, uvnitř osobnosti působící činitele, které mají psychometricky danou a pochopitelnou funkci vnitřních determinant chování, jsou operacionálně definovatelné a intervenují ve vztazích S–R jako aktuálně působící procesy a stavy. Zpodstatnělé adjektivum „proměnné“ tu právě poukazuje na to, že jsou chápány jako proměnlivé měřitelné veličiny: takovými typickými intervenujícími proměnnými jsou například aktuální úroveň vzrušení nebo délka hladovění. V tomto smyslu tedy nelze zaměňovat termíny hypotetické konstrukty a intervenující proměnné, neboť ne všechny hypotetické konstrukty jsou měřitelné, jsou to spíše qualia (kvalitativní vlastnosti) než kvanta. Také tento rozdíl qualií a kvant se ovšem projevuje v různém pojetí osobnosti: osobnost může být chápána jako systém měřitelných faktorů chování (J. P. Guilford, 1959, a další), nebo jako „duševní bytí“ (P. Lersch, 1951, a další). První pojetí by bylo označováno jako „vědecké“, druhé jako „filosofické“ či „fenomenologické“, což mnozí psychologové chápou jako nevědecké. V prvním případě je osobnost chápána jako hypotetický konstrukt, ve druhém jako podstata. Podle G. W. Allporta (1963) je osobnost „něco“, co je za chováním, a to může být označováno jako podstata i jako konstrukt. Avšak sám problém metodologické objektivnosti a spolehlivosti je teoreticky sporný (objektivnost a spolehlivost introspektivních výpovědí, přiměřenost a hodnota určitých způsobů měření atd.). Jak již bylo uvedeno, osobnost se nerealizuje ze sebe samé, ale ze vztahů ke svému životnímu prostředí, není jen přívěskem pudů, nástrojem replikace genomu, mechanickým produktem učení nebo jakýmsi biologickým počítačem, ale bytím sui generis, jehož smysl (zejména možný transcendentní smysl) zůstává vědě skryt. Důležitými aspekty jsou tu konzistence, stabilita a kovariance: první vyjadřuje rozsah, v němž subjekt v různých srovnatelných situacích a v rozdílných časových úsecích vykazuje jednotné a stabilní chování, druhý poukazuje na společné variování dvou nebo více znaků, třetí na míru společné variance dvou nebo více znaků (např. inteligence a školního prospěchu). S tím souvisejí tři základní charakteristiky osobnosti:

► osobnost jako činitel a systém individuální struktury a dynamiky chování,

► osobnost jako otevřený systém interakcí individua s jeho životním prostředím na jedné a s tělem subjektu na druhé straně,

► osobnost jako systém psychických vlastností, dispozic, vnitřních determinant chování.

V tomto smyslu vystupuje osobnost jako jednota dvojího druhu:

► jako psychosomatická jednota, tj. funguje v interakci s organismem subjektu jako endogenním činitelem;

► jako jednota duševního života subjektu a jeho vnějšího životního prostředí, tj. jako jednota osobnosti a jejích exogenních životních podmínek.

Vraťme se však ještě k tomu, co zde bylo označeno jako rozdíl mezi vědeckým a filosofickým pojetím osobnosti, i když, striktně vzato, i ryze empirické pojetí osobnosti vyjadřuje určitou výchozí filosofickou pozici, a to obvykle v behavioristickém přístupu (tzv. logický empiricismus nebo konstruktivismus jako nové fáze vývoje pozitivismu, respektive přísného scientismu). Spor o pojetí vědecké objektivnosti a přiměřenosti „vědeckých metod“ tím není odstraněn. A tak se tento rozdíl dnes prezentuje – poněkud nepřesně – také jako rozdíl v názorech na pojetí empirie (patří sem také již zmíněné intuitivně „zpracované“ klinické zkušenosti) a jako faktický rozdíl behavioristického a fenomenologického přístupu ke studiu osobnosti. Vědecké pojetí osobnosti pregnantně vymezil T. Herrmann (1969, s. 55): „Osobnost je teoretický konstrukt k interpretaci chování.“ Současně konstatoval, že panuje souhlas v tom, že „osobnost je něco stabilního, konzistentního, v čase přetrvávajícího“. Výše uvedená teze znamená, že v empirické psychologii je chování primární, pozorovatelný fakt, kdežto osobnost je teoretický konstrukt, vytvořený k popisu a vysvětlování chování: „Vztah chování a osobnosti je tím speciálním případem vztahu mezi empirickým faktem a teorií.“ Primární je pozorování, respektive měření empirických fenoménů; k jejich popisu a k vysvětlování se potom používají deskriptivní a explanační (explanativní) konstrukty, které jsou dále novými poznatky precizovány. Osobnost je proto „velmi obecný konstrukt“ (T. Herrmann, 1969, s. 33). Avšak podle A. Welleka (1953) je osobnost „něco bytujícího“ [„etwas Seiendes”], je to transcendentní danost a jako struktura a „celek bytí“ je „myšlenkovým předpokladem pro veškerou psychickou fenomenalitu“ (A. Wellek, 1953, s. 27). A. Wellek se v dalším odvolává na pojetí struktury u F. Kruegera (1924, 1930), které kriticky přejal, a uvádí: „Psychická struktura je transfenomenální, transcendentní, nenáleží jevu, nýbrž stojí za jevícím se jako jeho nosný základ. Psychická struktura je tedy bytí [„ein Seiendes“] a má tím ontologickou, metafyzickou realitu“. Ve svých dalších úvahách na téma osobnosti jako struktury se A. Wellek přiblížil funkčnímu pojetí podstaty osobnosti: „Struktury jsou založeny na sebepotvrzení, mají tendenci k sebezachování, a nadto k sebezdokonalování“ (A. Wellek, 1953, s. 45).

V převažujícím behavioristickém pojetí osobnosti se uplatňují následující analytické elementy charakterizující individuální chování (podle E. Rotha, 1969, s. 37 n.):

► vlastnosti osobnosti: deskriptivní charakteristiky dispozic;

► zvyky: relativně pevná spojení S–R, tj. habituální, naučené reakce;

► faktory: hypotetické vnitřní determinanty způsobu chování;

► motivy: hypotetické vnitřní determinanty směru chování;

► role: kulturou strukturované projevy sociálních vztahů;

► postoje: komplexní elementy hodnotících vztahů;

► jáství (ego): hypotetický princip organizace a dynamiky chování.

Dále je však nutná určitá charakteristika osobnosti jako funkčního systému, neboť za takový systém může být pokládána; tato charakteristika vymezuje vztahy mezi složkami systému „osobnost“ a jeho vztahy k životnímu prostředí a k tělu, a tak charakterizuje systémovou povahu osobnosti. Živé systémy, k nimž patří i osobnost, se vyznačují tím, že jejich činnost je účelně (teleonomně) organizována, přičemž se udržuje určitá uspořádanost prvků systému. Ten se dále vyznačuje tím, že je otevřený, tvoří funkční jednotu. V našem případě tvoří tuto jednotu na jedné straně interakce osobnosti a organismu, na druhé straně interakce osobnosti a životního prostředí. A. Rapoport (1968) uvádí, že – zhruba řečeno: „Systém je svazek vztahů“, jeho prvky jsou vzájemně závislé a jsou určitým způsobem uspořádány a jeho činnost se vyznačuje seberegulací, tj. činnost systému je účelná v tom smyslu, že realizuje nějaký program. Osobnost je tedy autoregulující se systém, ale co je cílem jeho činnosti či existence vůbec, nelze zjistit prostředky vědy. Vědecko-empiricky lze pouze konstatovat, že cílem organismu je adaptace životním podmínkám, která může být jak pasivní, tak aktivní, resp. evolucí daná tendence k přežití jedince a druhu. Avšak lze se ptát, proč tomu tak je, a lze říci, že je to pouhá hypotéza. Věda může pouze konstatovat, že cíl systému je v něm samém, v udržování jeho funkčnosti či existence, a že je jím tedy sebezachování a růst či udržování vnitřní dynamické rovnováhy. To ale jistě není vyjádření obecného smyslu lidského života, ten není vědecky identifikovatelný. A také evoluční hledisko, které uvádíme dále, nepostihuje nutně smysl lidského života: jde tu o genetický program, jehož cílem je uchování života jedince a druhu, lépe řečeno replikace individuálního genomu. Je ovšem otázka, zda to vyčerpává problém smyslu života, stejně jako je otázka, má-li lidský život vůbec nějaký obecný, nadosobní smysl, jak to tvrdí náboženské systémy. Proč je tedy osobnost tím, čím je, a proč funguje tak, jak funguje, vyžaduje spíše odpověď filosofickou než vědeckou. S tím souvisí problém transcendentální dimenze lidské osobnosti: mnohé nasvědčuje tomu, jak ukazuje tzv. transpersonální psychologie, studující fenomény rozšířeného vědomí či mystických zkušeností, že osobnost má transempirickou dimenzi, tj. že vykazuje vlastnosti či latentní dispozice, které nejsou přístupné běžným metodám empirického výzkumu, a poukazuje i na to, že naše pojetí skutečnosti je v podstatě určitým druhem konstrukce. Také v Jungově analytické psychologii osobnosti se postuluje „transcendentální ego“. Poukazují na to už určité poznatky parapsychologie či psychotroniky; je však třeba rozlišovat transcendentálno jako sféru osobnosti současné vědě dosud plně nepřístupnou, a transcendentno jako sféru za hranicemi empiricky poznávané vnější reality vůbec, tedy – metaforicky řečeno – „neviditelný svět“. Tak se téma osobnosti rozšiřuje i na aspekty metafyzické a náboženské, které už ovšem nejsou předmětem empirické, nýbrž filozofické psychologie. Chceme zde proto jen naznačit, že vědecký přístup téma osobnosti nevyčerpává a dovolujeme si na tomto místě připomenout tezi vynikajícího německého filosofa lidské existence K. Jasperse, že „člověk je víc, než o sobě ví“, a že onu zónu otazníků, které před i za sebou zanechává přísně empirická věda, může vyplňovat víra, která o smyslu života jedince a celého světa může přinášet poselství křesťanského nebo jiného náboženství.

D. Coon (1981) podává následující srovnání tří přístupů k psychologii osobnosti, které reprezentují současné hlavní teoretické směry. Představujeme je zde v poněkud upravené podobě:

hledisko

psychoanalýza

behaviorismus

humanistická psychologie

názor na lidskou povahu

negativní

neutrální

pozitivní

je chování svobodné nebo determinované

determinované

determinované

svobodné

základní motivy

sex a agrese

popudy („drives“)

sebeaktualizace

struktura osobnosti

id, ego, superego

zvyky

sebejá („Self“)

role nevědomí

maximalizovaná

prakticky neexistující

minimalizovaná

pojetí svědomí

superego

sebeodměňování a sebetrestání

ideální Já, hodnocení

vývojový důraz a etapy

psychosexuální stadia

kritické situace, učení

vývoj obrazu sebe sama, etapy

bariéry osobního růstu

nevědomé konflikty a fixace

maladaptivní zvyky, patologické prostředí

podmínky realizaci hodnot

Konstruktivistické pojetí osobnosti. Konstruktivismus je dnes rozšířeným aktuálním přístupem k lidskému poznání (gnozeologie, epistemologie). Není to pojetí zcela jednotné, tzv. radikální konstruktivismus staví na tezi, že naše poznání, včetně vědeckého, je druhem konstrukce skutečnosti. Poznání neodráží svět, jaký je; „Svět o sobě“ souvisí s vytvořeným „světem v naší hlavě“ jen částečně. Svět o sobě, objektivní skutečnost, realita, je nepřístupná, máme jen její hypotetický „obraz“. Empirickou skutečnost tvoří „fenomenální svět“ lidské psychiky a humanitních věd, „transfenomenální skutečnost“ pak tvoří svět přírodních věd. Filozofické důsledky takového pojetí pro „kognitivní neurologii“ a pro psychologii rozpracoval německý neurofyziolog G. Roth (1994, 1997), který je současně zastáncem fyzikalismu: „Nejen stavba a funkce mozku, nýbrž také mentální kognitivní stavy jsou fyzikálními stavy“ (G. Roth, 1997, s. 24), nejsou však redukovatelné na poznatky současné fyziky – „fyzikální“ není totožné s „materiálním“. Současná fyzika starý pojem materie již dávno vzdala, soudí G. Roth. Konstrukce světa v lidské mysli (v mozku) nazývá G. Roth „skutečností“ („Wirklichkeit“), zatímco svět o sobě, na skutečnosti v mysli nezávislý, nazývá „realitou“ („Realität“). Tento „svět skutečnosti“ pak má tři oblasti: „svět mentálních stavů a Já“, „svět těla“ a „vnější svět“ věcí a jevů; to jsou tři složky fenomenálního světa „skutečnosti“, proti němuž stojí „transfenomenální svět“, který je „nezakusitelný“ („unerfahrbar“), a tedy nepoznatelný – mohou však o něm vypovídat přírodní vědy v řeči fyziky a chemie. „To znamená, že všechny prožívané pochody mezi mnou a mým tělem, mezi mnou a vnějším světem probíhají uvnitř skutečnosti, ... že je skutečnost konstruktem, lze empiricky dobře prokázat.“ ... „Hranice mezi tělem a vnějším světem se nám jeví jako pevná a ostrá, ale jako všechny ‚kognitivní‘ hranice je labilní a hroutí se, není-li stále potvrzována“ (G. Roth, 1997, s. 316, 317).

Každá zkušenost je založena na paměti pro významné události a hodnoty, v ní jsou také uloženy druhové předpoklady pro veškeré poznávání, rozhodování a jednání. Také můj mozek, jak ho pojímám, je mou konstrukcí, není to objektivní realita, zdůrazňuje G. Roth a píše: „Nejen mnou vnímané věci jsou ve skutečnosti konstrukcí, já sám jsem konstrukt“ (G. Roth, 1997, s. 329). Avšak čím je toto Já, táže se G. Roth a odpovídá si: „Já je útvar, který vyvstává v průběhu vývoje mozku a jeho světa ze zkušenosti, a mám důvod souhlasit s tím, že v základech konstituce Já spočívají tytéž mechanismy jako ty, které tvoří jednotu vnímání“ (G. Roth, 1997, s. 330), takže i Já je konstruktem mysli, resp. mozku.

Principy konstrukce skutečnosti fungující v mozku se vytvořily zčásti fylogeneticky, zčásti ontogeneticky a „nepodléhají mé vůli – spíše já podléhám jim“ (G. Roth, 1997, s. 330). Citovaný autor dále pokračuje: jestliže „skutečnost je jediný svět, který máme k dispozici,“ a jestliže tato „skutečnost“ není odrazem transfenomenálního světa, nýbrž pro přežití a praktický život se vytvořivší konstrukcí, znamená to pro psychologii osobnosti, že také konstrukty osobnosti jsou pouhými fenomény, za nimiž spočívá jakási jejich transfenomenální nepoznatelná podstata. A také „rozlišování mezi duchem a mozkem je rozlišování uvnitř skutečnosti, to znamená, že jsou to jen dva konstrukty, o jejichž realitě nevíme nic“. Podle G. Rotha (1997, s. 272), aby duch mohl být zkoumán empirickými metodami, bylo by nutné omezit jeho pojetí na „individuálně prožívatelné stavy“ a stranou by bylo nutno ponechat všechna jeho náboženská a jiná pojetí. „Existence individuálních prožívatelných duchovních stavů je evidentní“, avšak „existence nadindividuálního ducha“ je mnoha filosofy a psychology zpochybňována. Naproti tomu významný neurofyziolog J. C. Eccles (1994), kterého G. Roth cituje, soudil, že materialistické pojetí duševna selhává; píše: „Proto jsem byl nucen jedinečnost sebejá nebo duše převést na nadpřirozené spirituální stvoření“ (J. C. Eccles, 1994, s. 261 n.). Zatímco podle J. C. Ecclese je činnost mozku řízena duší, podle F. Koukolíka (2005, s. 230) „experimenty říkají, že ‚jáství‘, ‚sebeprožívání‘, ‚autonoetická funkce‘ (sebepoznávání) je vymezený funkční systém mozku, vázaný zejména na činnost některých oblastí vnitřní plochy čelních laloků a vnitřní polohy laloků temenních – při spolupráci s dalšími mozkovými oblastmi“. Je pozoruhodné, jak neurofyziologie proniká do hlubin lidské mysli a poznává její psychický obsah z fungování neuronových sítí a různých částí mozku; snad nám někdy nějaký průzkum mozku ukáže i kvalitu našich lásek, důvody našich nadějí atd. Zatím však, souhlasíme-li s konstruktivisty, jsou všechny naše poznatky více či méně spolehlivé konstrukty, které opět více či méně platí pro lidskou činnost ve světě lidských fenoménů. Totéž lze říci i o vztahu osobnosti a mozku konstruktivisticky nahlíženém: můžeme pouze konstatovat fenomenální odlišnost obojího, chceme-li zůstat v mezích „skutečnosti“ a vědecké empirie (viz ještě dále). Mozek je materiálním substrátem duševního života, avšak o povaze vztahů mezi jeho činností a psychikou máme a patrně navždy budeme mít jen více či méně sofistikované domněnky. Tématem vztahu osobnosti a mozku se budeme ještě dále zabývat.

Podle T. Herrmanna (1969), jehož pojetí možných přístupů psychologie osobnosti k předmětu svého studia tu již bylo naznačeno a u něhož se objevuje přísné zdůraznění jejího empirického základu, se v současnosti objevují již zmíněné dva modely zkoumání osobnosti, které zde nyní poněkud rozvineme:

► model fenomenologický:

a) nejprve je poznáván empirický stav „osobnosti“ v její přirozenosti a podstatě;

b) potom je poznaný a určený stav podrobněji zkoumán; poznatky jsou tříděny, zobecňovány, interpretovány, a jsou z nich vytvářeny zákonitosti a teorie.

► model behavioristický:

a) primární je pozorování, respektive měření empirických fenoménů;

b) k popisu a vysvětlení těchto empirických fenoménů jsou zaváděny hypotetické konstrukty a na základě dalších dat a rozšířených poznatků jsou pak precizovány, systematizovány a je z nich vytvářena soustava zákonitostí a teorií.

Podle G. Jüttemanna (2007) lze naznačit dva základní směry v psychologii osobnosti: „monistický“ a „pluralistický“. „Monisté“ věří na faktorovou analýzu a „pluralisté“ zohledňují všechny dosavadní modely osobnosti vytvořené za posledních sto let, především v kontextu terapeutických přístupů. Kromě toho existuje v psychologii osobnosti ještě celá řada dalších přístupů. Monisté, většinou vysokoškolští učitelé, doporučují svým studentům především monografie J. P. Guilforda a R. B. Cattella, v německé psychologii je zastupují především T. Herrmann a K. Pawlik, tedy zastánci faktorové analýzy (nověji také modelu „pěti silných faktorů“). Naproti tomu pluralisté poukazují na velké příručky autorů jako C. S. Hall, G. Lindzey, L. A. Hjelle, D. J. Ziegler, D. Wyss, H. J. Fisseni. Nepokládají za vědecké jen faktorově analytické přístupy k osobnosti. Modely osobnosti jsou jen výřezy osobnosti, soudí G. Jüttemann, proto pak dospívá k závěru, že reprezentují v nejlepším případě jen „vědecké polopravdy“ a jsou tak podezřelé ze zavádění ideologií. Vhodné předpoklady pro výstavbu „vědecky přijatelného a pravděpodobně též plodného otevřeného přístupu spočívají v následujícím: 1. chápat osobnost v první řadě jako proces a blíže zkoumat především ty procesy, pro které se nabízí souhrnné označení ‚autogeneze‘; 2. za tím účelem užívat zvláštní kvalitativně-empirické způsoby zkoumání, respektive je teprve vyvinout; 3. vycházet přitom ze základních úvah, které dost překvapivě sahají až k Wilhelmu Wundtovi“ (G. Jüttemann, 2007, s. 31 – autor citátu zde má na mysli především Wundtovo pojetí „základního zákona psychické kauzality“, odlišující se od přírodovědecky pojaté kauzality).

V souvislosti s výše uvedeným G. Jüttemann zdůraznil, že existují dva druhy redukcionismu v psychologii (G. Jüttemann, 2007, s. 76 n.). V tradiční psychologii vychází redukcionismus z dogmatismu jednostranné metodologické orientace, když chápe psychologii důsledně jako „psychologii variabilit“ („Variablenpsychologie“). Jde o ustrnulý pokus vytvořit nové základy psychologie „na bázi míry a počtu“ podle vzoru zásad přísně přírodovědeckého výzkumu. Neplodný pluralismus a rozmnožování škol v tradiční psychologii měly být „nahrazeny jednotným základním vědeckým výzkumem“, tento pokus ale ztroskotal. Druhou formu redukcionismu reprezentovala rozmanitost více nebo méně spekulativních pojetí v psychologii osobnosti, která měla základy v antropologii, přesněji ve filozofické antropologii. Redukcionistická psychologie byla ovládána dogmaty a mýty. Oba druhy redukcionismu mají společné příčiny, a to „v rozšíření antropologických polopravd“. V souvislosti s těmito polopravdami se G. Jüttemann vrací ke starému problému vztahu psychologie a filosofie. Rozsáhle analyzuje Wundtův požadavek, aby psychologie byla blízká filozofii (W. Wundt v tom spatřoval garanci úspěšné budoucnosti psychologie). Podle G. Jüttemanna však W. Wundt nebyl s to rozpoznat, že problém je hlubší: „Netušil tehdy ještě, že udržování manželství s filosofií by nemělo nijak nepříznivě zamezit vývoji psychologie. Jak vidíme na příkladu psychoanalýzy, zakládá příliš úzké spojení psychologie s filosofií pouze jiný druh scestí; to ukazuje bezbřehá hojnost zde vzniklých systémů“ (G. Jüttemann, 2007, s. 92 n.). Jinak řečeno, W. Wundt, uznávající „manželství psychologie s filosofií“, netušil, že příliš spekulující (tedy filosofující) psychoanalýza tento svazek přivede na scestí. V uplatňování těchto modelů však vystupuje řada problémů, jejichž řešení je velmi obtížné, neboť současná psychologie se nachází v „pre-paradigmatickém“ stavu (T. S. Kuhn, 1974), tj. nemá obecně závazný předmět a z něho vycházející obecně závaznou metodologii a metodiku, jak to vyplývá z nejednotnosti v základních přístupech k pojetí psychologie. Pojmy používané fenomenology mají často velmi neurčitý obsah a mlhavě vymezené charakteristiky. Co je to například „přirozenost“ osobnosti? Naproti tomu behavioristické postuláty vyjadřují často velké zjednodušení faktické problematiky, a tím ponechávají mnoho podstatného stranou. To se týká zejména mnoha behavioristy zdůrazňovaného požadavku operacionalizace a zejména měření psychických fenoménů. Zásadní otázkou plynoucí z výše uvedeného behavioristického modelu je, které empirické fenomény příslušejí k tématu osobnosti. Je zřejmé, že nejprve tu musí být koncept osobnosti, aby bylo možno posoudit, co z bohatství psychických i životních jevů u člověka k němu přísluší. Podle behavioristy D. J. Lewise (1963) pojem osobnost vyjadřuje tyto charakteristiky: 1. „relativní jednotu osoby“ a 2. to, co je pro osobu „habituální“. Je to pro rozvoj psychologie osobnosti postačující? Jak jsme již ukázali, není to postačující.

Základním problémem je psychologicky správná identifikace pozorovaného chování. Problematika psychologické deskripce osobnosti, vztahující se k vlastnostem osobnosti, má formy, které přinášíme v následujícím upraveném přehledu (podle E. Rotha, 1969, s. 43):

Způsob určování rysů osobnosti

verbální

adverbiální

adjektivní

substantivní

N. řeší úlohu a odpovídá na otázky

N. řeší správně úlohu a odpovídá rozumně na otázky

N. je inteligentní

N. má vysokou inteligenci

Vědecký původ těchto výpovědí

popis:

konkrétně probíhající chování je pojmenováno

zhodnocení:

individuální chování je zobecňováno

abstrakce:

z pozorovaného chování je usuzováno na rys osobnosti

II. abstrakce:

z vysouzeného rysu osobnosti je usuzováno na nadindividuální kategorii

Přitom vyvstávají tyto problémy

přiřazování pojmů k jednotlivým konkrétním událostem nebo situacím

konzistence jednotných podmínek chování

obecnost nebo specifičnost vlastností

univerzalita nebo singularita vlastností

Shora uvedené téma je dosud spojeno s otevřenými problémy, počínaje problémem vztahu mezi označováním a označovaným (např. problém vztahu psychologické terminologie a „přirozeného jazyka“, z něhož pocházejí také pojmy vlastností osobnosti), dále s problémem správné identifikace psychologického obsahu způsobu chování (např. úzkostnost může být vyjadřována protikladnými způsoby chování, zdrženlivostí, nenápadností, ale i zvýšenou aktivitou) atd.

Rozdílné přístupy k psychologii osobnosti se projevují nejednotností i tam, kde je aplikace psychologie osobnosti v praxi nejdůležitější, v klinické psychologii (v psychodiagnostice a v psychoterapii), v pedagogické psychologii, v psychologii řízení a v dalších oblastech. Rozdíly v uvedených přístupech jsou podstatné a zatím, zdá se, nepřekonatelné.

Osobnost a role. Ve starší psychologii se rozlišovaly pojmy osobnost (vnitřní psychická podstata člověka) a osoba (vnější veřejný projev psychiky člověka) analogicky k rozlišování podstaty a jevu. Osoba (lat. persona, původně maska, v níž herec vystupoval na jevišti) byla chápána jako neautentická osobnost, jako jakási veřejná fasáda často zastírající skutečnou vnitřní podstatu, nebo ji naopak předstírající. Psychoanalýza chápe člověka v psychologické rovině jako dichotomní (dvojčlennou) bytost, ovládanou z jedné strany principem slasti (pudy) a z druhé strany principem reality, respektujícím požadavky vnějšího světa a vyrovnávajícím napětí mezi pudy a osobní morálkou, která je často v rozporu s tím, po čem člověk tajně touží. Jde tu tedy o častý rozpor mezi tím, co člověk chce, a co skutečně učiní, ale i tím, co nechce a činit musí. Pojem osoby později nahradil pojem role, který vyjadřuje to, co se od člověka očekává v určitých situacích a s ohledem na jeho věk, pohlaví, sociální status a konkrétní společenské funkce (lékař, učitel, hostitel), a situace, v nichž se nachází. A znovu byla nastolena otázka, zda je chování člověka v rolích projevem jeho psychické autenticity, nebo zda jsou role jen „odložitelné masky“, které lidé přijímají, aby vyhověli požadavkům morálky, slušnosti a podobně. Existují nepochybně role, s nimiž se člověk více či méně ztotožňuje, a role, které odmítá – a pokud v nich vystupuje, pociťuje je jako vynucené chování. Nicméně otázka autenticity osobnosti jako jakési vnitřní podstaty jedince a jeho role jako vnější fasády, tj. osobnosti a jejích rolí, je složitá.

Schéma 8. Osobnost a role.

Existují role, které jsou přirozené a obvykle vítané (rodičovství), a naproti tomu role, které jsou některými lidmi odmítány (role „fízla“). Lidé neradi přijímají role, v nichž se cítí využíváni, ponižováni, omezováni, které jsou v rozporu s jejich smýšlením, zaměřením, životním stylem atd.; například homosexuální muž nemůže dost dobře přijmout roli manžela v heterosexuálním svazku. Ale existují také naopak role, do nichž člověk postupně vrůstá a chápe je jako své přirozené povinnosti (role otce, matky); méně se může ztotožnit například s rolí žáka, zaměstnance v práci, která ho nudí a nezajímá, s rolí frontového vojáka, spojenou se strádáním a nebezpečím. Je-li určitá role výrazně odměňována v psychologickém smyslu, stává se zdrojem uspokojení a není pociťována jako něco nevlastního, vynuceného. Rozhodující je tedy míra ztotožnění jedince s rolí a to, jak je jeho vystupování v dané roli odměňováno. Míra ztotožnění s rolí je u různých jedinců různá. Jedinci přísluší celý systém rolí, který může být více či méně vnitřně jednotný. Mnohé role se stávají zdrojem nových motivací (manžel, otec, začínající podnikatel). Proto také ono ostré odlišování role a osobnosti je nesprávné, i když existují případy, kdy je vnucená role pociťována jako zátěž a je v tomto smyslu spojena s nošením masky. Sociolog R. Linton (1945) chápal role jako aktualizovaný, respektive dynamický aspekt společenského statusu, tedy společenského postavení jedince. Ten je určován jeho pohlavím, věkem a pozicí na žebříčku moci (tzv. socioekonomický status, jako je nadřízený). S tím je pak spojeno očekávání sociálního okolí, jaké bude chování jedince s určitým statusem v určité situaci (např. očekávání nadřízeného vztahující se k chování mladšího muže, jemu podřízeného úředníka, který vstupuje do jeho kanceláře, táže se ho na něco apod.). Role však vždy vyjadřuje individualizovaný vzorec realizace v dané situaci očekávaného chování, tj. individuální pojetí toho, co se v té které situaci sluší učinit, jak se v té které situaci určitý jedinec má chovat. V tomto smyslu se pak něco jiného očekává od dítěte než od dospělého, něco jiného od dospělého mladšího muže než od mladší ženy atd. Tato očekávání však přicházejí z různých stran a zakládají multivariantní aspekt role, například chování dítěte ve školní třídě, jak to znázorňuje následující schéma:

Schéma 9. Multivariantní aspekt role – chování dítěte ve školní třídě.

Z různosti takových očekávání, ale i z odporu k určitým rolím vzniká u individua samého konflikt rolí (muž, který se nechtěně stal otcem, revizor, který je nucen krýt podvod, homosexuál, který se oženil, aby skryl své sklony, muž, který se pro pracovní přetížení nemůže věnovat rodině apod.). Jedinec sám považuje určité role za periferní a jiné za centrální, tj. některé za méně a jiné za více důležité či rozhodující, což může mít jen dočasnou platnost. V sociální psychologii je analyzován proces přebírání role („role taking“) obvykle v termínech sociálního učení a ve vztahu k pojmu osobní identity. Platí, že „teprve když se vžiji do pozice druhého a z této pojímám sebe sama, dospívám k vědomí sebe sama – ke své identitě“ (G. H. Mead; zde podle T. Herrmann, E. D. Lantermann, 1985, s. 43), tj. uvědomuji si, kým jsem. Svou identitu tedy jedinec získává až v komunikativní konfrontaci s druhými lidmi a v rolích, do nichž vstupuje, si tuto svou identitu do jisté míry uchovává – nebo ji ztrácí, když musí předstírat („hrát“) něco, co nechce, a činí to s vnitřním odporem. Ztráta identity znamená opak seberealizace – jedinec je někým, kým být nechce; někdy se pro označení tohoto stavu používá fráze „není sám sebou“. Ztrátu identity způsobují různé vnější tlaky, za nimiž stojí ohrožující sankce (to však není jen případ politických totalitárních systémů, ale i „masového člověka“ industriální civilizace). Identita je konkretizací individuality, je její vnitřní podstatou. O faktu, že existuje jednota osobnosti a role jako něco psychologicky přirozeného, svědčí, kromě jiného, empiricky zjištěná skutečnost, že se změnou role dochází k zásadní změně osobnosti: prostí dělníci, kteří byli vybráni pro školení ve vyšších funkcích, po návratu na původní pracoviště změnili své chování vůči svým nyní již společensky níže postaveným spolupracovníkům. K tématu rolí se ještě vrátíme.

S hraním rolí souvisí sebeprezentace, určitá účelová sebestylizace, která může být pro různé příležitosti různá. Proto také vystupování v rolích ztěžuje identifikaci skutečných vlastností osobnosti – „je takový, jak se tváří?“. Podle sociologa E. Goffmana (1959) mohou být sociální interakce metaforicky chápány jako herecké výkony a sociální život jako druh divadelní scény – Všichni hrajeme divadlo je i název jedné z Goffmanových knih. Podobně se vyjádřil A. Tesser (2000): „Lidé jsou herci, kteří se snaží vyvolat v druhých určitý dojem; hrají před nimi a vynakládají mnoho úsilí na to, aby unikli potížím.“ Téma člověka jako herce a života jako divadelní scény se objevuje také v literatuře, například již u Shakespeara („Je život jenom putující stín, jen herec ubohý, jenž chvíli svou si vykračuje, řádí na prknech, pak o něm neslyší se víc, jen hluk a vřava neznačící nic“). Způsob hraní rolí a jejich obsah patří k podstatným charakteristikám každého jedince, protože role může také znamenat masku, kterou si jedinec nasazuje (společenskou fasádu, která může něco předstírat či zastírat). S tím souvisí i vztah individua a role, který podle P. Lersche vyjadřuje následující schéma:

Schéma 10. Vztah individua a role (P. Lersch, 1964, s. 175).

Podle P. Lersche je zvláštním případem plné identifikace s rolí „ryzí funkcionář“, který se vytvořil v totalitárních systémech. Nelze od něj očekávat, že cítí, myslí a koná něco jiného než to, co od něho vyžaduje jeho funkce; „je perfektně fungujícím členem aparátu“ („aparátčík“).

V termínech rolí se vyjadřuje pouze deskripce chování, které však může být vysvětleno jen s pomocí motivů. Za sociálním chováním individua je tedy nutno hledat jeho vnitřní smysl (jeho psychologické důvody čili motivy). Pro psychologickou charakteristiku individua je podstatný popis realizace jeho rolí a míra identifikace s nimi. K tématu sebeprezentace se ještě vrátíme.

Kontroverze v psychologii osobnosti

Řada rozporů v pojetí psychologie osobnosti zde byla již naznačena; nyní se pokusíme stručně pojednat o těch nejdůležitějších, vycházejíce z přehledu, který podal L. Laux (2003, s. 120 n.). Omezíme se zde však jen na některé z nich, které byly předmětem zvláště intenzivních diskusí.

Jedinečnost proti obecnosti. Lidské povahy a činy se jeví tak jedinečné, že by psychologie osobnosti měla studovat jen jednotlivé případy – potom by ale nemohla formulovat obecné zákonitosti a musela by se nutně omezit na pouhé popisování, chyběly by jí předpoklady pro vysvětlování. Avšak psychologie jako věda hledá obecné zákonitosti a nemůže se omezovat jen na studium a popis jedinečných případů. Tak vznikla otázka, zda je psychologie věda nomotetická (z řec. nomos, zákon, tj. věda o obecných zákonech), či věda idiografická (popisující jedinečné, zvláštní). Toto rozlišení pochází od filozofa W. Windelbanda (1894), podle něhož idiografie směřuje k názornosti, kdežto nomotetický přístup k abstraktnosti. Psychologii pokládal za zvláštní případ dvojitosti: musí hledat zákonitosti v přírodovědeckém smyslu, ale příležitostně se musí zabývat také „vnitřním smyslem“ duševních jevů, jejich jedinečnými projevy. To nepochybně platí zejména pro klinickou psychologii, která zkoumá psychiku individuí jako zvláštní projevy obecného (např. individuální projevy agresivity). Diferenciální psychologie pak hledá interindividuální rozdíly a bývá dnes přiřazována k psychologii osobnosti. Podobné stanovisko zastával W. Stern (1911), který zavedl pojem diferenciální psychologie jako název oboru zkoumajícího zvláštní projevy obecného, ať už v rovině interindividuálních nebo pohlavních či jiných rozdílů (rozdíly v psychice mužů a žen, rasové rozdíly). Nomotetickou psychologii považoval za jednostrannou a studium jedinečného případu označoval za psychografii (dnes se označuje jako kazuistika – z lat. casus, případ). Sternovo pojetí kritizoval G. W. Allport (1937); namítal, že „profil znaků, který je pro osobu sestaven, nedovoluje žádnou výpověď o organizaci daných znaků“ (L. Laux, 2003, s. 127). Vysvětloval to na fiktivním případu dospělého muže „Samuela“, jehož psychologický profil lze jen srovnávat s průměrnými hodnotami vztažné skupiny (např. jeho neurotické projevy s průměrnými neurotickými projevy dospělých osob mužského pohlaví). „Samuel“ má však ještě další vlastnosti, zájem o přírodu, družnost a další, nelze ovšem zjistit, proč jsou organizovány do určité struktury, a tak psychografie nemůže vytvářet syntézu či systém psychologických poznatků. Doménou idiografie (psychografie) jsou individuální dispozice. Nomotetický přístup směřuje k obecným vlastnostem, ale to, podle G. W. Allporta (zde podle L. Lauxe), nejsou skutečné vlastnosti, nýbrž „silně abstrahované kategorie, do nichž je individuum vtěsnáváno“ (jedinec tedy není např. agresivní v obecném slova smyslu, ale projevuje zvláštní případ agresivity); individuální vlastnosti nemohou být klasifikovány. Nicméně obecné vlastnosti jsou nepochybně takové charakteristiky, v nichž mohou být lidé srovnáváni. Podle V. Tardyho (1964, s. 92) „je Allportova formulace přehnaná“ a „mají-li dva lidé stejně nazvanou vlastnost, mají fakticky něco společného“, avšak „postavení této vlastnosti mezi ostatními osobními rysy je u různých lidí nestejné“ (agresivita jednoho má jiné způsoby projevu než agresivita druhého člověka a je u různých lidí spojena s dalšími různými vlastnostmi). Obecné vlastnosti jsou takové charakteristiky, v nichž mohou být srovnáváni lidé ze společného kulturního prostředí, a vyjadřují, že mají něco společného i ve svých interindividuálně odlišných, zvláštních projevech své agresivity (např. někdo je agresivní spíše jen verbálně, jiný spíše fyzicky). G. W. Allport se pokusil ilustrovat své pojetí dispozic na případu „krvavé hraběnky“ Alžběty Báthoryové (1560–1611), která nechala zavraždit stovky slovenských dívek, aby se mohla koupat v jejich krvi a udržovat si tak mládí. Našli bychom zřejmě i další osoby se stejnou dispozicí ke krutosti, ale každá by patrně vykazovala různé souvislosti s touto krutostí; jsou lidé, kteří jsou krutí ze záliby, což nebyl případy „krvavé hraběnky“, jejíž krutost byla pověrečně-instrumentální, nikoli libidinózní nebo hédonická. G. W. Allport rozlišil dvojí druh dispozic jako vnitřních podmínek chování: 1. osobní dispozice v užším smyslu a 2. dispozice, které lze nacházet i u jiných osob. Jde tu o stejné elementy a interindividuálně variuje jen jejich síla a forma (silnější či slabší agresivita, projevující se u někoho fyzickým napadáním, u jiného napadáním slovním nebo intrikami apod.). Jedinečnost tedy znamená osobitost či individuálně zvláštní projev obecnější charakteristiky.

Psychologické charakteristiky se projevují ve třech rovinách, což znamená, že každý člověk má v určitém ohledu charakteristiky 1. jako všichni ostatní lidé; 2. jako někteří jiní lidé; 3. jedinečné, tedy jako žádný jiný člověk. K tématu psychických vlastností osobnosti se ještě vrátíme.

Dalším kontroverzním tématem je otázka základní determinanty lidského chování, vyjadřované jako osoba, nebo situace. To znamená, že důraz je kladen buď na situaci jako rozhodujícího činitele chování (chování je exogenní), nebo na vnitřní uspořádání osoby (chování je endogenní) – jak už víme, behavioristické pojetí chování bylo extrémně exogenní. Ve stejném smyslu lze také použít termínů endogenní nebo exogenní příčiny chování, tato formulace je ovšem sporná, protože mezi oběma druhy determinant musí nutně docházet k interakci; proto je vhodnější ptát se po významu vztahu osoby a situace v utváření chování. Řada psychologů zpochybňovala stabilitu a konzistenci chování, proto byl zdůrazňován rozhodující vliv situace, lépe řečeno interakce osoby a situace. Nějakou dobu převládal situacionismus, respektive interakcionismus, v současnosti se však zase prosazuje pojetí psychických vlastností, faktorů osobnosti jako vnitřních determinant chování. Proti tradiční teorii psychických vlastností osobnosti se postavil W. Mischel (1968, 1977), zdůrazňující vliv dispozic, které jsou chápány jako „v základech pozorovatelného chování spočívající latentní veličiny vlivu jako vlastnosti, postoje, motivy atd.“ (L. Laux, 2003, s. 193). Situacionisté a interakcionisté rozlišují dva druhy situací: „silné situace“ a „slabé situace“, což souvisí s otázkou, za jakých podmínek má rozhodující vliv na chování situace, a za jakých podmínek mají rozhodující vliv vlastnosti osobnosti (W. Mischel, 1977). Silné situace jsou takové, které „jsou osobami interpretovány přibližně stejným způsobem“; tím se možnosti chování v těchto situacích zužují natolik, že interindividuální rozdíly v reakcích na ně jsou minimální. Příkladem je červené světlo na přechodu přes ulici, signalizující zákaz přecházení, který je většinou lidí zcela respektován, stejně jako většina lidí reaguje na požár v domě útěkem ze svého bytu. Vliv vlastností osobnosti se naproti tomu projevuje, když jsou situace neurčité neboli málo strukturované či víceznačné; to jsou „slabé situace“, které nevyvolávají jednoznačná očekávání, a jsou tedy i rozdílně interpretovány. Interakcionismus má dvě formy, mechanistickou a dynamickou, které L. Laux vyjádřil následujícím schématem:

Schéma 11. Dvě formy interakcionismu (L. Laux, 2003, s. 209).

► mechanistická koncepce – chování (závisle proměnnou) určuje kombinace osobnosti a situace;

► dynamická koncepce – osoba, chování a situace se ovlivňují navzájem (interakce osobnosti a situace).

Přiměřenější je zřejmě model dynamického interakcionismu (A. Bandura, 1978, ho nazývá „reciproční determinismus“): znamená vzájemné ovlivňování osoby, chování a situace (viz schéma výše). Příkladem je agresivní osoba, která si svou útočností vytváří nepřátelské prostředí, vyvolávající u ní zase agresivní chování; pokud je úspěšné, posiluje agresivitu tohoto agresora (osoba působí na prostředí, a to zase na osobu a její chování, osoba na svou situaci v prostředí reaguje). Naše chování určují naše očekávání a ta jsou často důsledkem situací, které jsme si sami svým minulým chováním vytvořili (přátelské nebo nepřátelské, důvěřivé nebo nedůvěřivé prostředí apod.). Jako činitel působí osoba jako celek, tedy také její vnější a formální charakteristiky (pohlaví, stáří, stav oblečení atd.) a její role v dané situaci. Obecně vzato je v interakcionismu zdůrazněn vliv učení, uplatňující se v utváření instrumentálních vzorců chování a v subjektivní interpretaci situací. Dnes se vlivem evolucionismu uplatňuje také ohled na vrozené strategie chování, modifikované kulturou.

Biologická determinace osobnosti

Člověk je sice definován jako společenská bytost, ale je také bytostí biologickou, což mu připomínají jeho fyziologické potřeby a tělesné funkce. V tomto smyslu je člověk současně bytostí přírodní a společenskou, když i své přirozené fyziologické potřeby, jako je potřeba jídla, uspokojuje kulturně určenými způsoby (příprava jídla, stolování). Biologická determinace se projevuje již příslušností k určitému živočišnému druhu v jeho druhově specifické stavbě a činnosti nervové soustavy, například v anatomických a fyziologických zvláštnostech smyslových orgánů, které determinují druhově specifické vnímání světa v druhově specifickém životním prostředí. Proto je svět včely nebo psa jiný než svět člověka, který není schopen vnímat infračervené spektrum jako včela nebo ultrazvuk jako pes. Základní biologické determinanty, jejichž souhrn se označuje jako konstituce, tj. vrozené uspořádání organismu, tvoří především:

► evolučně preformované programy chování (behaviorální strategie, instinkty) a mechanismy učení (používání individuálních zkušeností),

► druhově specifická stavba a funkce nervové a humorální soustavy,

► dědičnost.

Obecně se biologická determinace osobnosti vyjadřuje termínem genetická výbava, tedy vrozená vybavenost individua, která je interindividuálně odlišná již v činnosti žláz s vnitřní sekrecí (různé hladiny pohlavních hormonů a jiných biochemických substancí, různá úroveň vzrušivosti nervové soustavy atd.). V současné době se mnohdy zdůrazňuje vliv evoluce, tj. evolučně preformované programy chování, které jsou tvořeny systémem vrozených reflexů, přesněji jejich soustav, zvaných instinkty, a které zajišťují přizpůsobení základním podmínkám života a uspokojování základních životních potřeb, ale jsou to také, a to především, strategie směřující k zajišťování replikace vlastních genů, jako je například žárlivecké chování. Vrozeným adaptivním chováním (potravové, orientační, obranné a jiné reflexy a instinkty) je zajišťováno nejen fyzické přežití jedince, ale i druhu (sexualita ve funkci rozmnožování). Vrozené mechanismy učení a podmiňování zajišťují využívání zkušeností, a tak i přizpůsobování proměnlivým podmínkám života. V chování jedince se uplatňuje interakce genetické výbavy a zkušenosti (tj. individuálního učení). U člověka se však uchovávají určité instinktivní tendence, byť v reziduálních formách, obsažených v různých způsobech naučeného sociálního chování (agrese, obrana osobního teritoria, imponující chování mužů ucházejících se o sexuální partnerku, sexuální reakce zvláště a další). Různé společenské rituály jsou odvozené z různých instinktů (mužské dvoření se ženám) nebo obsahují instinktivní prvky. Podle teorie vrstev osobnosti (viz dále) instinkty ani u dospělého kultivovaného člověka s jeho ontogenetickým vývojem nemizí, ale jsou ve stálé funkční pohotovosti a jsou znovu aktivovány zejména v situacích bezprostředního ohrožení života (instinktivní chování vojáků na frontě); někdy jsou jako pudy (prožívání instinktů) potlačovány (agrese, sex). Instinktivní (pudové) tendence, respektive reakce, jsou vyvolávány tzv. uvolňovacími schématy, z nichž typické je „schéma sexuálního partnera“, běžně nazývané ženský nebo mužský „sex-appeal“ (sexuální výzva), které vyvolává sexuální vzrušení a tendenci k sexuálnímu styku. Tzv. sociobiologie (E. O. Wilson, 1978 a další) a dnes i biologická evoluční psychologie (D. M. Buss, 2004; L. Barrett, R. Dunbar, J. Lycett, 2007 a další) se snaží prokazovat přítomnost různých „evolučních strategií“ v různých formách lidského chování, a tak i jeho biologické základy a příbuznost s chováním zvířat (např. stejné strategie evoluce v sexuálním chování lidí a zvířat).

Jeden z předních představitelů sociobiologie D. Barash (1979) soudí, že evoluce je proces reprodukce genů individua a že individua, zvířecí i lidská, mají tendenci chovat se způsobem, který maximalizuje možnosti jejich genetické reprodukce. Biologie a kultura pracují v tomto smyslu společně a kultura je v podstatě extenzí biologie. Tak například soužití muže a ženy v manželství je extenzí evolučního programu zachování druhu: nejde jen o zplození nového jedince, ale i o jeho uvedení do života a péči o něj, což zajišťuje kulturní instituce manželství a rodiny, která se, mimo jiné, vyznačuje dělbou péče rodičů o děti. Rodičovská láska je v tomto smyslu evolutivní strategií. Láska rodičů k dětem je sklonem genů postarat se o kopie sebe samých (D. Barash): investice do dítěte maximalizuje způsobilost otce i matky a rodičovská láska je tedy určitým druhem sobectví. Některé feny usmrcují svá právě vržená mláďata, jsou-li vystavena silným stresům (např. nemají-li pro ně dostatek potravy), protože tu jde o „špatnou investici“; myši a křečci za stejných podmínek svá mláďata požírají. Avšak také lví samci, kteří se stali alfa samci smečky, zabíjejí mláďata zplozená předcházejícími dominantními samci, aby vytvořili lepší podmínky svým vlastním potomkům, které zplodí. Platí to však i pro samce jiných druhů zvířat. Zabíjení dětí ve špatných existenčních podmínkách se objevuje i u lidí, například během proslulého hladomoru na sovětské Ukrajině. Láska je prostředkem evoluce; jestliže se změní podmínky rodičovské „investice“, za nichž je funkční, ztrácí svůj význam.

Jinou strategií evoluce je instinktivní žárlivost. Na proniknutí cizího samečka téhož druhu do teritoria během námluv reagují samečkové, držitelé tohoto teritoria, v době páření agresí, aby zabránili reprodukci cizích genů: u ptáků a jiných druhů zvířat tato samčí agrese vůči samečkům stejného druhu mizí, jakmile samička naklade vajíčka. Smysl této agrese je jasný, má zabránit tomu, aby samička byla oplodněna jiným samečkem. Lze však tyto poznatky převádět i na člověka? Žárlivost mužů je často motivována komplexem méněcennosti, může být projekcí vlastních sklonů k nevěře, může vycházet i z generalizované tendence k vlastnictví (manželka jako druh vlastnictví), má tedy spíše motivy psychologické a biogenní stopy tu lze těžko shledávat, ale vrozenou žárlivost nelze odmítnout. Také manželská nevěra je ženami hůře snášena u manželů, kteří byli citově angažováni, protože ohrožuje manželství.

Dobrý evolutivní důvod má však výběr trvalého sexuálního partnera u žen. U zvířat se samci ucházejí o samičky tím, že předvádějí svou sílu (imponování jako složka „námluv“), neboť samička si vybírá fyzicky nejkvalitnějšího samečka, který zaručuje i kvalitu potomka a péči o něj. Samci některých druhů zvířat v době páření a v přítomnosti samičky často přehánějí útočné chování vůči objektům, kterých si jinak nevšímají. U kulturního člověka se imponování mužů ženám projevuje různými formami více či méně kultivovaného exhibicionismu (vychvalování se, předvádění společenských a jiných možností, předvádění inteligence více než síly svalů apod.). Programem evoluce je připoutávání muže a ženy prostřednictvím sexu, který v tomto smyslu je, jak to řekl již A. Schopenhauer, „lstí přírody“; sex je ale nejčastěji od plození odlučován a stává se pro svůj slastný akcent samoúčelný.

Na otázku, k čemu je sex, odpovídá D. Barash takto: „Pohlavní rozmnožování je interakce samce a samice, muže a ženy, což je biologicky výhodnější než nepohlavní rozmnožování dělením buňky u mikroorganismů. Při pohlavním rozmnožování totiž dostane potomek kombinaci genů otce i matky, čímž se zvyšuje pravděpodobnost pokroku v adaptaci tím, že se u něj mohou objevit dokonalejší vlastnosti – tím spíše, že tato interakce je ze strany samic výběrová. Sex je evolučním vynálezem vývojově vyšších organismů. Dokazuje to příklad živočichů, kteří se mohou rozmnožovat oběma způsoby (určitý druh ráčků, listových vší a další); žijí-li ve stabilním prostředí, rozmnožují se nepohlavně, ale objeví-li se v jejich životním prostředí větší změny, vyžadující dokonalejší adaptaci, vyvstává generace s pohlavním rozmnožováním, která dává svým potomkům novou kombinaci genů. Samičí sklon k výběrovému páření dobře ilustruje i určitý druh hermafroditních červů; každý jedinec je současně samičkou i samečkem, má současně varlata i vaječníky. Přesto se však oplodňují vzájemně, aktivní nutí ke kopulaci pasivní; jeden a týž jedinec oplodňuje rychle a nevybíravě jiné jedince, ale je vybíravý, když má být sám oplodněn. Tito červi jsou aktivní, když uvolňují své semeno, ale nepoddajní a vybíraví, když jde o jejich vajíčka“ (D. Barash).

Podle D. M. Busse (1994, čes. 2009) celá řada znalců pokládá sexuální chování žen za zcela iracionální zhruba ve smyslu proslulého Shakespearova výroku: „Ženy nevědí, co chtějí, ale nedají pokoj, dokud toho nedosáhnou“. Podobný názor na iracionální sexuální motivaci u žen vyslovil D. M. Buss (2009, s. 278): „Ženské seznamovací strategie jsou tak složité, že vzdorují všemu úsilí jim bez problémů porozumět. Uspět zde by znamenalo nejen rozluštit záhadu, co vlastně ženy chtějí, ale i odhalit strategie vyvinuté u žen za účelem plnění jejich snů. Ukryty v ženském těle a zahaleny v ženské mysli sídlí matoucí propletence sexuality, které vzdorují pochopení. Tyto záhady jsou nicméně spojeny s několika evolučními záhadami: má ženský orgasmus nějakou funkci, proč mají ženy milostné aféry, a mají ženské sexuální strategie spojitost s menstruačním cyklem?”. D. M. Buss tyto záhady podrobně analyzuje, ale výsledky výzkumů, které je měly řešit, jsou velmi nejednotné a ke každé z uvedených hypotéz byly vysloveny různé připomínky. Z evolučního hlediska je záhadou, proč ženy mívají milostné aféry (ve smyslu krátkodobých partnerství, z nichž nejkratší je partnerství na „jedinou noc“, nebo dokonce i na jednu necelou hodinu). Existují pro to velmi sofistikovaná hypotetická vysvětlení, ale obecně lze konstatovat prostý fakt, že jak ženy, tak i muži mají sice různá kritéria volby pro „časově krátká partnerství“, ale rozhodující význam pro obě pohlaví má tělesná atraktivita jejich partnerů, přičemž pro ženy je to zvlášť atraktivní „muskulární, velké mužské tělo“, zatímco muži dávají přednost menším partnerkám s vyvinutými prsy a hýžděmi (T. Rammsayer). O časově krátké a nahodilé partnerství se zhruba stejně často zajímají muži i ženy, ale muži více než ženy „jsou ochotni angažovat se v pohlavním aktu za všech podmínek“ (muži v 73 %, ženy jen ve 27 %) a „muži významně více než ženy sami sebe popisují a jsou jinými popisováni jako pokolení nevěrné, polygamní, cizoložné a mravně uvolněné a s mnohem menší pravděpodobností, než je tomu u žen, jsou považováni za věrné, monogamní a oddané“ (D. M. Buss, 2009, s. 317 n.). A konečně: muži v 62 % častěji než ženy udávali jako důvod pro ukončení přátelství s přítelkyní „nedostatek sexu“ a o 65 % více než ženy udávali „ztrátu přitažlivosti“ – muži ukončují tato přátelství s opačným pohlavím s mnohem větší pravděpodobností, když je jasné, že „sex není součástí jejich náplně“ (D. M. Buss, 2009, s. 323). Je zřejmé, že tu jde o vrozené rozdíly v sexualitě mužů a žen, které jsou determinovány jejich rozdílnými evolučními funkcemi a dokreslovány vlivy kulturního prostředí.

Podle současné evoluční psychologie lze formulovat následující teze o evolučně podmíněných psychologických mechanismech chování (D. M. Buss, 2004, s. 83 n.):

► „Evolučně podmíněný psychologický mechanismus byl vyvinut, protože mohl řešit určitý často se vracející problém přežití nebo reprodukce v průběhu dějin evoluce“. Mechanismus, který adaptivní problém neřešil, „propadal selektivním sítem evoluce“.

► „Vstup evolučně podmíněného psychologického mechanismu informuje organismus o adaptivním problému, s nímž je konfrontován“ (např. rozdílný pach jedlých a nejedlých věcí je nevědomý mechanismus volby biologicky vhodné potravy, páchnoucí věci jsou pro výživu nevhodné).

► „Vstup evolučně podmíněného mechanismu je přetvořen pravidly rozhodování“; tato pravidla jsou řadou předpisů „jestliže – potom“.

► „Výstup evolučně podmíněného psychologického mechanismu se může projevit v tělesné aktivitě, v informacích pro jiné psychologické mechanismy nebo manifestním chováním”; důsledkem je biologicky účelná reakce: například znaky sexuálního partnera (vzrušení, blízká pozice u jiného muže, vyvolávající pozornost či žárlivost) signalizují adaptivní problém, jímž je nebezpečí ztráty partnera, a to vede k různým „řešením“ (napadení rivala nebo zvážení hodnoty partnerství; doprovodným pocitem je žárlivost).

► „Výstup evolučně podmíněného psychologického mechanismu se zaměřuje na řešení specifického adaptivního problému“: signály možné nevěry partnera vyvolávají reakce žárlivosti, která může vést k různým řešením, například k ukončení vztahu s nevěrným partnerem nebo k flirtování s jinou osobou, aby byl partner od nevěry odrazen.

► „Souborně lze říci, že se u evolučně podmíněného psychologického mechanismu jedná o řadu pochodů uvnitř organismu, které se vyvinuly, aby bylo přijato určité množství informací a ty byly proměněny v pravidla rozhodování ve výstupu“; jde tu tedy o různé strategie chování, které, historicky vzato, byly nápomocny při řešení adaptivních problémů; takový psychologický mechanismus existuje, protože vedl předky k různým řešením adaptivních problémů.

Dříve se hovořilo o dvou základních prostředcích evoluce: v boji o život přežívali ti nejzdatnější (selektivita zdatných jedinců) a předávali své schopnosti potomkům. Základním činitelem evoluce je tedy selekce nejzdatnějších jedinců a jejich potomstvo. Z hlediska evolucionisticky orientované psychologie však nešlo jen o zdokonalování a o dědičnost tělesných orgánů, nýbrž také o utváření a dědičnost strategií chování („behaviorální strategie“). Tak se objevuje problém genetického základu osobnosti. Chování člověka je ovlivňováno geny již tím, tvrdí E. O. Wilson, že geny působí na mozek a ovlivňují tak zpracovávání informací ve směru evolučních programů. Člověk je v tomto smyslu naprogramován behaviorálně egocentricky, ale jeho chování je současně nástrojem cílů evoluce a jeho individualita je pouhá iluze. I takový způsob chování, který se obecně považuje za produkt kultury, jako je altruismus (nesobecký obětavý vztah k druhým lidem), tvořící podstatu křesťanské etiky, lze podle E. O. Wilsona najít v chování zvířat, například včel bránících před vetřelcem úl a umírajících po použití svého žihadla. Ačkoli jsou mnohé poznatky sociobiologie nepochybně zajímavé a ačkoli je v psychice člověka jistě víc biologického, než se donedávna připouštělo, ačkoli zřejmě existuje „koevoluce genů a kultury“ jakož i určitá homologie lidských a zvířecích instinktů, jsou sociobiologie i evoluční psychologie podrobovány z mnoha stran ostré kritice a je jim vytýkán extrémní naturalismus v pojetí člověka i kultury. Pojítkem mezi přírodou a kulturou bylo u člověka sdružování, které bylo pro boj o život výhodnější než život v sociální izolaci. Tak vznikala lidská společenství, produkující kulturu. Je také nutno rozlišit zde fakta, jejich interpretaci a zobecnění výkladu etologických poznatků na člověka. Kromě toho je nutno rozlišit klasickou sociobiologii Wilsonovu a umírněnější pozici některých jejích současných představitelů. Konečně je mnohými zpochybňována i vlastní teorie evoluce, respektive evolucionismus, který je mnohdy sebevědomě prezentován jako jediný vědecký výklad vývoje a fungování života, ačkoli má mnoho mezer a nedostatků jak ve faktech a jejich výkladu, tak i v teorii.

Dědičnost znamená přenos vlastností z jedné generace na druhou. Nositeli dědičnosti jsou geny, které jsou součástí pohlavních buněk a obsahují substanci zvanou deoxyribonukleová kyselina (DNK); ve struktuře genu je zakódována dědičná informace, jejíž funkcí je řízení stavby a vývoje orgánů a tkání. Geny jsou umístěny v chromozomech buněčných jader, přičemž každý druh chromozomů (např. ty, které určují pohlaví dítěte) má svou charakteristickou skladbu a soubor genů. Genetická informace se přenáší z rodičů na děti při početí, kdy splývají pohlavní buňky (gamety) muže a ženy, z nichž každá obsahuje polovinu nezbytného počtu chromozomů; při početí se vytváří jediná buňka s plným počtem chromozomů. Soubor předaných genů vytváří genotyp, vrozený komplex zděděných vlastností (barvy vlasů, očí, stavby těla, stavby a činnosti nervové soustavy, enzymů atd.). Vlivem různých faktorů se mohou geny měnit, prodělávají mutaci, která je východiskem evolučních změn. Dědičnost psychických vlastností je daleko méně prozkoumána než dědičnost vlastností tělesných – determinují ji tzv. řídící geny, které určují produkci enzymů a hormonů ovlivňujících činnost mozku: „Dědičnost způsobů chování spočívá v první řadě v dědičnosti stavebního plánu mozku“ (G. Breuer, 1981). Výrazně je dědičností ovlivněn temperament (dispozice ke vzrušivosti). Zděděné dispozice však mohou být dále utvářeny vlivy prostředí, zejména výchovy, nejsou-li dány v extrémních hodnotách (např. příliš silná vrozená vzrušivost nebo výrazný deficit organických předpokladů činnosti intelektu). Proto také s přibývajícím věkem (a tedy i zkušeností) jedince vliv dědičnosti na jeho chování slábne, více se uplatňuje individuální zkušenost. Zjišťuje se vliv dědičnosti na psychiku jedince, zkoumaný obvykle srovnáváním mentálních výkonů odděleně žijících jednovaječných dvojčat (která mají identickou vrozenou výbavu, a tedy i stejné vlohy k mentálním výkonům), ten se však zjišťuje velmi nesnadno, protože se obtížně hledají dvojčata žijící odděleně ve velmi odlišném sociálním prostředí. Nicméně se to podařilo a výsledky přinášíme dále. Poznamenejme pouze, že se prokázal značný vliv dědičnosti na inteligenci. V utváření temperamentu a inteligence má dědičnost prokazatelně nezanedbatelný vliv, který v nepříznivých případech extrémních hodnot (např. nadměrné vrozené vzrušivosti) lze výchovou korigovat jen zčásti.

Není-li člověk tak dokonale vybaven instinkty jako zvířata, musí tento nedostatek kompenzovat vývinem určitých způsobilostí, které zajišťují jeho přežití a vzestup „životního potenciálu“ (A. Gehlen, 1976). Touto kompenzací je zřejmě vyšší úroveň inteligence a vývoj dalších psychických, specificky lidských funkcí, jako je fantazie. Nedostatečnost biologické výbavy pro fungování člověka v podmínkách společenského života překonává proces socializace, založený na schopnosti učení, které probíhá jako více či méně řízené sociální učení (výchova v rodině a pozdější získávání sociální zkušenosti v rámci různých společenských institucí, jako jsou škola, organizace, v nichž jsou lidé zaměstnáváni atd.). Vyšší potenciál učení a poznávání umožnila člověku postupná mutace stavby a činnosti mozku a zdokonalování jeho funkcí vlivem předmětných činností a užíváním mluvené řeči. Tak se postupně vytvářela nová forma behaviorálně-ekologické rovnováhy: rovnováha chování – příroda přerůstala v rovnováhu chování – kultura. Termínem behaviorálně-ekologická rovnováha označuje F. von Cube (1985) „rovnováhu mezi fylogeneticky programovaným potenciálem akce a pudu a přirozeným prostředím“: v podstatě tu šlo o postupné přizpůsobování psychických funkcí a s nimi spojeného chování životním podmínkám, které se vlivem aktivního přetváření člověkem samy měnily. Původní biologický potenciál člověka se neztrácel, ale modifikoval; soudí se nicméně, že „nemnoho let civilizace je evolučně bez významu“ a že se i v psychice dnešního člověka udržují některé její znaky z doby kamenné. Podle citovaného německého antropologa se však ve vývoji člověka neuplatňovala ani fylogeneticky programovaná pudovost, ani internalizovaná morálka, která je v jistém smyslu stejně slepá a iracionální jako pud, ale na „poznávání orientované a reflektující já“. Podle F. von Cubeho: „Člověk z hlediska biologie chování je tím, kdo si je vědom svého na sebe nastaveného bytí a řídí se sám prostřednictvím reflektujícího ratia“ (tj. rozumem). Svého současného stavu dosáhl prostřednictvím kognitivně kontrolovaného jednání, neboť tvořivě rozvíjel nejlidštější ze všech pudů, zvědavost, patrně také proto, že ji stále více potřeboval, protože jistota předpokládá poznání situace, orientaci a s ní spojené poznání účelného jednání. Základním výsledkem vývoje poznání bylo ustavení a udržování behaviorálně-ekologické rovnováhy a kontrola jednání nikoli morálkou, nýbrž poznáním, což je nicméně diskutabilní závěr.

Vrozené vlastnosti (vlohy) vytvářejí genetický základ individua, který se projevuje již u novorozenců (někteří jsou vzrušivější než jiní). Tato genetická výbava, jejíž složkou je dědičnost druhová i rodičovská, vstupuje do interakce s vnějším životním prostředím a zejména s vlivy výchovy. L. A. Pervin (1981, s. 41) shrnuje poznatky o této relaci v následující formulaci: „Rané, geneticky determinované rozdíly formují bázi pro rozdílné vzorce interakce s okolím, které opět vytvářejí osobnost.“ V tzv. genetice chování jde o odhalení genů, které mohou ovlivnit určité způsoby chování, a o to, jak takové geny podléhají vlivům prostředí. Geny samy nejsou přímou příčinou chování, určují prostřednictvím biochemických procesů vlastnosti nervové soustavy a její činnost. S tím pak souvisejí určité vlastnosti učení (jeho rychlost, vytváření útlumů apod.), které jsou výsledkem interakce vlastností nervové soustavy a vlastností vnějších vlivů. U zvířat se tyto vlivy zjišťují metodou selektivního chovu, u lidí, jak jsme již uvedli, se zkoumají shody v chování jednovaječných dvojčat žijících v zásadně rozdílném prostředí. Výsledky výzkumů ukazují, že podíl dědičnosti na míře inteligence činí asi 80 %. Zásadně pak platí, že pokud vrozené vlastnosti nejsou přítomny v extrémních hodnotách (např. příliš silná nebo příliš slabá vzrušivost), rozhodujícím činitelem utváření psychiky je zkušenost, respektive její primární zdroj, rodinná výchova. Kromě temperamentu a inteligence, kde je vliv dědičnosti velmi výrazný (A. Jensen, 1971), se dědičnost uplatňuje nepochybně i v některých schopnostech, emocionalitě, u rysů introverze a extraverze a patrně i jinde (S. Feshbach, B. Weiner, 1991, s. 34). Vztah výše uvedených činitelů lze vyjádřit takto:

Schéma 12. Genetická výbava a determinace osobnosti.

Výsledkem této interakce mezi genetickou výbavou a vlivy prostředí je určitý druh zkušenosti, určující rozhodujícím způsobem vztahy individua k dalším situacím, do nichž vstupuje, které ale také svou povahou vytváří (domýšlivě vystupující člověk vytváří jinou sociální situaci než člověk vystupující skromně).

Určité rysy osobnosti, u nichž se předpokládá, že jsou podstatně založeny geneticky a jsou jen málo modifikovatelné zkušeností, jsou považovány za kořeny osobnosti (D. E. Papaliová, S. W. Oldsová, 1990). Patří mezi ně, mimo jiné, například plachost. Výzkumy prováděné na univerzitě v americké Minnesotě od r. 1979 na více než 350 párech dvojčat žijících v týchž nebo v různých rodinách ukázaly, že na celé řadě rysů osobnosti se více či méně výrazně podílí faktor dědičnosti: šlo zejména o rysy vůdcovství, povolnosti vůči autoritě, o tendenci snadno podléhat zmatkům a o tendenci k radostnému a optimistickému pohledu na život (A. Tellegen a další, 1975). D. E. Papaliová, a S. W. Oldsová (1990, s. 82) přinášejí výsledky tohoto výzkumu, které zde reprodukujeme v určité úpravě:

rysy osobnosti

podíl dědičnosti

sociální potence

(úspěšný vůdce, který je rád středem pozornosti)

61 %

tradicionalismus

(ctí pravidla a autoritu, má vysoké morální standardy a disciplínu)

60 %

reakce na stres

(cítí se zranitelný a senzitivní, snadno se trápí a podléhá zmatkům)

55 %

absorpce

(má živou představivost získanou z bohatých zkušeností, ale má také nedostatek smyslu pro realitu)

55 %

alienace (odcizení)

(pociťuje nedůvěru, má pocit, že je využíván a že svět není pro něj

56 %

dobré pocity („well being“)

(je disponován k veselosti, pociťuje důvěru a optimismus)

54 %

vyhýbá se poškození

(vyhýbá se riziku a nebezpečí, preferuje bezpečnost, i když je nudná)

51 %

agrese

(je fyzicky agresivní, mstivý, násilnický)

49 %

výkonnost

(pracuje tvrdě, snaží se být dokonalý, nadřazuje práci a výkon nad ostatní věci)

46 %

kontrola

(je opatrný, pilný, racionální, pečlivě plánuje)

42 %

Z ukázky je patrno, že tu nejde o přímou závislost těchto rysů osobnosti na genetické výbavě individua, ale že jsou spíše projevem interakce genetické výbavy a individuální zkušenosti a že se tu patrně projevuje i míra respektu k určitým individuálním zvláštnostem v rodinné výchově, například tolerance sebeprosazování (sklonů k vůdcovství), poddajnost, senzibilita atd. nepochybně diferencované zdroje sociální zkušenosti (původ, bydliště, rodinné vztahy atd.) vytvářejí množství možností interakcí mezi genetickou výbavou a vlivy sociálního prostředí, které tvoří celek, označovaný jako sociální zkušenost. Je nutno poznamenat, že z pouhého pozorování podobnosti v postojích a chování rodičů a jejich dětí nelze usuzovat na dědičnost, protože může jít o pro děti přirozenou nápodobu rodičů. Některé podrobnosti tohoto problému přináší následující kapitola, věnovaná sociokulturním vlivům na osobnost. V současné době se přeceňuje vliv genetické výbavy a v některých případech je dokonce nepravdivě absolutizován (tvrzení o genetickém základu homosexuality, která může být jak vrozená, tak ovšem i získaná, stejně jako jiné druhy sexuálních deviací, což je empiricky spolehlivě prokázáno – uplatňuje se tu více politika než skutečná věda). M. I. Hutt a R. L. Isaacson podávají schéma interakce některých faktorů ovlivňujících raný vývoj osobnosti, viz schéma 13.

Schéma 13. Interakce faktorů ovlivňujících raný vývoj osobnosti (M. I. Hutt, R. L. Isaacson, 1966, s. 102).

Jde tu především o vliv rané zkušenosti získávané zejména ze vztahu dítěte k matce, který se uplatňuje i u mláďat různých živočišných druhů (H. F. Harlow, 1958, u zvířat; J. Bowlby, 1958, u dětí, fenomén „přilnutí“) a má rovněž vrozené (biologicky účelné) základy. Podle J. Bowlbyho teorie probíhá vazba mezi dítětem a jeho matkou jako „jistá“ nebo „nejistá“ a určuje „vnitřní model“ sociálního prostředí a sebehodnocení dítěte. Takže tyto „vazební zkušenosti dítěte“ jsou organizovány a určují jeho psychický vývoj: tak „jistotně vázané děti“ si kromě jiného utvářejí pozitivní sebecítění a sebehodnocení. V různých kulturách se uskutečňují různé typy vazeb za různých podmínek, k nimž patří různé typy matek, např. specifické indikátory pro mateřskou senzitivitu, které však mají stejnou funkci v utváření vazební jistoty u dítěte; nejasné však je, zda různé modely mateřských vazeb jsou znakem osobnosti jako její rysy nebo stavy (H. Weberová a T. Rammsayer, 2005, s. 223, in: G. Trommesdorf, B. Mayer [eds.]). Rozhodujícím činitelem v sociální interakci dítě–matka je vrozená tendence k přilnutí („attachment“), projevující se něžným zacházením s dítětem ze strany matky (mazlení, přivinutí, braní do náruče, líbání); tato tendence se vyvíjí k oboustrannosti, dítě brzy vyhledává matku a těší se z fyzického sbližování s ní. Negativně se uplatňuje opak, nedostatek projevů něžnosti vůči dítěti, tzv. citová deprivace, která spolu s nedostatkem zájmu o dítě a s nedostatkem podnětů k jeho činnosti, s nepřiměřenými požadavky kladenými na dítě (výchovný perfekcionismus) a dalším může vést až k narušenému psychickému vývoji. Vrozené či zděděné vlastnosti intelektu a temperamentu limitují vlivy výchovy a zkušenosti vůbec. Kritický vliv rané zkušenosti (který je nyní jako hlavní činitel utváření osobnosti řadou psychologů zpochybňován) souvisí patrně se zvláštnostmi emocionality, která je rozhodujícím činitelem učení: některé afektogenní zkušenosti se hluboce a trvale fixují (zážitky úzkosti, ale i celkové pohody a další). Protože rodiče mají tendenci pěstovat u svých dětí stejné povahové vlastnosti a sklony a děti mají tendenci k napodobování rodičů, lze často jen těžko odlišit, co bylo po rodičích zděděno a co bylo získáno výchovou.

Mluvíme-li o vlivech zkušenosti, musíme si uvědomit, že zkušenost sama je výsledkem subjektivního zpracování skutečnosti (je to subjektivizovaná skutečnost či – podle konstruktivistů – subjektivní obraz reality). Od raného dětství se v ní uplatňují vrozené vlastnosti forem zpracovávání informací (např. nižší či vyšší úroveň senzibility) vedle určitých obsahů vytvářených rodinnou výchovou (např. vedení k samostatnosti, určitá míra projevů lásky ze strany rodičů). Od nejútlejšího věku tedy dochází k vzájemné interakci vrozených dispozic s psychickou reaktibilitou a obsahem zážitků; zkušenost tvoří dynamický celek. Vztah dědičnosti a zkušenosti je nutno uvažovat jako navzájem závislé činitele, v jejichž interakci se za normálních podmínek s přibývajícím věkem stále více uplatňují vlivy zkušenosti.

Na závěr této tematiky můžeme ještě poukázat na psychosomatické vztahy, které vypovídají o vlivu psychicky náročných, zejména stresových událostí nejen na psychiku jedince, ale i na jeho organismus (psychosomatické poruchy, jako žaludeční vředy, poruchy krevního oběhu, určité druhy astmatu a další). Jiným případem je transformace psychických konfliktů do somatických příznaků u konverzní hysterie (neurotické poruchy s výraznými fyziologickými příznaky). Také zde se tedy projevuje funkční jednota psychologických a biologických procesů, výrazně patrná zejména v projevech a fungování emocí.

Tak se vedle klasického tématu vztahu duše a těla vynořuje analogický problém, vztah osobnosti a mozku, a s tím související podrobné mapování vztahů mezi klíčovými koncepty psychologie osobnosti, jako je „sebejá“ (Self, Selbst – viz dále), a jeho neuroanatomickými a neurofyziologickými reprezentacemi, například kde je lokalizováno „Já“, jaký je neurofyziologický vzorec „vědomí já“ nebo „sebehodnocení“ atd. Obecně na to odpovídá německý neurofyziolog R. Schandry (2003, s. 148): poškození prefrontálního kortexu krvácením, nádory či poškozením lebky vede k těžkým poruchám osobnosti, „často je narušeno dlouhodobé plánování jednání a kontrola motivačních a emocionálních impulzů. Nezřídka nacházíme i deficity ve schopnosti komunikace a v motorických pohnutkách [Antriebe]“. Dále podle Schandryho plní prefrontální laloky kortexu „komplexní funkce pracovní paměti, plánování jednání, motivace a osobnosti“ (R. Schandry, 2003, s. 155).

Stále otevřená však zůstává otázka vztahu mezi mozkem a osobností, stejně jako vztahu mezi mozkem a myslí, respektive psychikou; jak zde již bylo naznačeno, závislost fungování osobnosti na činnosti mozku je nesporná, ale co se vztahu mezi osobností a mozkem týče, objevují se dvě možné, zde již naznačené krajní odpovědi: 1. osobnost není nic jiného než činnost mozku, i když nervová a psychická činnost jsou dva různé jevy, a 2. mozek je nástrojem osobnosti jako entity primárně duchovní (v tomto případě je však spíše užíván pojem duše než osobnost). U psychologů a neurofyziologů převažuje první odpověď, ke druhé se, kromě dalších, přihlásil zde již zmíněný neurofyziolog J. C. Eccles (1994 a jindy), který vypracoval pojetí nazvané dualistický interakcionismus. Soudil, že mozek je nástrojem duše, která s ním komunikuje v oblasti zvláštní neuroanatomické struktury (vertikálně uspořádané moduly v centrální části mozkové kůry). Současně však soudil, že určit povahu vztahů mezi osobností a mozkem (preferuje termín „duše“) je nad možnosti současné vědy, možné je jen konstatování závislosti osobnosti na činnosti mozku, odvozené z pozorování psychických poruch, korelujících s poškozením mozku (např. demence). Je přesvědčen, že: „Dualismus sebejá – mozek předpokládá především dvojí autentické uspořádání bytí se zcela na sobě nezávislými ontologiemi ... tento dualismus transakcí přes hraniční linii mezi duchem [Mind] a mozkem je žádoucí v obou směrech“ (J. C. Eccles, 1996, s. 242). Avšak tento dualismus hmotného a duchovního, který vypracovali J. C. Eccles a K. R. Popper (1977), není chápán jako karteziánský dualismus substancí (D. C. Dennett, 1991 a další), nýbrž jako „dualismus dvou světů“ (oba rozlišili svět „fyzikálních objektů“, svět „stavů vědomí“ a svět „vědění v objektivním smyslu“, tj. svět duchovní kultury), tedy jen jako dualismus fenomenální. Dále však J. C. Eccles vyslovil domněnku, kterou rozhodně pokládá za vědecký fakt, že sebejá již „pouhou představou úspěšně aktivuje vyvolené oblasti mozkové kůry“ a že „mentální kontrola cerebrálních činností je tak rozsáhlá, že můžeme přijmout dokonalé panství sebejáství nad mozkem“ (J. C. Eccles, 1994, s. 244). Toto pojetí je však zastáváno jen několika málo psychology a neurofyziology. Nicméně si lze tento dualismus, ať už podstat nebo jen fenoménů, ilustrovat jednoduchým příkladem: vezměme si příklad člověka, který sedí večer v křesle a chce si zapnout ke čtení vedle něho stojící elektrickou lampičku. Pouhé chtění tuto lampičku nezapne, aby k tomu došlo, musí toto chtění vzbudit impulz v příslušných strukturách motorických buněk v mozku. J. C. Eccles by řekl, že to učiní duševní energie, materialisticky založený psycholog či neurofyziolog by řekl, že to učiní neurofyzická energie neuronů, v nichž jsou zakódované příslušné psychické struktury. Je to tedy otázka, zda psychické je ve své podstatě něco svébytného (subsistentního), nemateriálního či neurofyziologického, materiálního – vědecky není tato otázka spolehlivě zodpověditelná.

Co se týče aplikace evolucionistického pojetí v psychologii osobnosti, tj. přítomnosti atavistických forem „behaviorálních strategií“, do jisté míry modifikovaných individuálními zkušenostmi v rámci daného kulturního prostředí, lze prokázat, jak uvidíme dále, že i v osobnosti dospělého kultivovaného člověka jsou v pohotovosti instinktivní reakce; otázkou je vztah konceptů instinktu a behaviorální strategie. Problematická je však sama hypotéza evoluce v pojetí neodarwinistického evolucionismu. Mezi touto formou evolucionismu a kreacionismem (víra ve stvoření světa a člověka) stojí dnes teorie inteligentního plánu, která proti evolucionistickému mechanicismu, náhodnému startu evoluce (náhodný vznik prabuňky, z níž se začalo vše vyvíjet, tedy i to, co se označuje jako život, ale i náhodné mutace DNA), proti záměně makro-evoluce a mikro-evoluce (rozdíl mezi vývojem křídel z ploutví a různých druhů ptačích zobáků) a proti vývoji bez cíle staví teorie inteligibilního či inteligentního plánu tezi, že nepochybně účelné uzpůsobení organismů a jejich chování nás opravňuje chápat vývoj jako proces řízený k určitým účelům či cílům inteligentním činitelem. Někteří zastánci teorie inteligentního plánu věří, že tímto činitelem by mohl být bůh, jiní soudí, že je to dosud neznámý teleologický činitel vitální – obojí je vysvětlení náboženské. Vyloučení teleologického vitálního činitele ze současného mechanistického evolucionismu ho činí velmi diskutabilním.

J. Fahrenberg (1985, s. 101 n.) v pojednání o biologických aspektech osobnosti razí termín konstituce (uspořádání) a rozlišuje vrozenou (genotyp) a získanou (fenotyp) konstituci. K vrozené konstituci, jíž rozumí vrozenou psychofyzickou individualitu člověka, počítá: 1. tělesnou stavbu, 2. stavbu nervové soustavy, 3. soustavu vegetativně-endokrinní regulace, 4. vrozené senzomotorické schopnosti, 5. stabilní neuropsychické vlastnosti, jako jsou intelektové vlohy a temperament; k tomu je nutno přiřadit ještě 6. vrozené (předprogramované) tendence chování, tj. instinkty. Je to třídění sporné, ale poskytuje přehled, co již bylo v oblasti biologických aspektů osobnosti vyzkoumáno. Citovaný autor sám jako příklad uvádí výzkumy H. J. Eysencka (1967) a interpretaci jejich výsledků. Jedná se o vztahy mezi určitými neurofyziologickými vlastnostmi mozku a vegetativní nervové soustavy a psychologickými konstrukty, které H. J. Eysenck chápal jako faktory či typy osobnosti. Šlo tu o dva případy těchto vztahů:

► extraverze – introverze: rozdíly v kortikální rovnováze vzrušení a útlumu;

► emocionální stabilita – labilita: míra stability vegetativně-endokrinní regulace.

Výše uvedené složky vrozené konstituce byly podrobně zkoumány, jako například vliv hormonů na osobnost: koncentrace mužských a ženských pohlavních hormonů ovlivňuje zčásti intenzitu a způsoby sexuálního chování mužů a žen. Dívky s abnormální koncentrací testosteronu (mužského pohlavního hormonu) vykazují homosexuální nebo bisexuální sklony a již v dětství preferují chlapecké hry a nepřímou agresi, což bývá častější u mužů než u žen. Děti s nepřiměřeně vysokou hladinou progesteronu vůči estrogenu vykazují větší míru nezávislosti, sebejistoty a samostatnosti a zvýšený individualismus, tj. způsoby chování, které se vyskytují častěji u chlapců než u dívek (J. M. Reinisch, 1981). V uvádění zjištěných fakt by bylo možno pokračovat. Vedou k závěru, že psychické utváření a vývoj osobnosti jsou ovlivňovány takovými biologickými činiteli, jako jsou: vlastnosti procesů v nervové soustavě (zejména v mozku a neurovegetativní soustavě), hormony, biochemické substance (neurotransmitery) a genetika. Výrazně biologicky založenou teorii osobnosti reprezentuje H. J. Eysenck, který propojoval výsledky výzkumu podmiňování s údaji v dotaznících, jak zde bylo již naznačeno.

Jiné biologické teorie osobnosti se omezují na určité sektory osobnostních fenoménů, například na temperament a charakter (C. R. Cloninger, 1993). C. R. Cloninger mimo jiné zjišťoval souvislosti mezi neurotransmitery a třemi dimenzemi temperamentu (vyhledávání nového – „novelty seeking“, vyhýbání se poškození – „harm avoidance“ a závislost na odměně – „reward dependence“). V následující tabulce jsou podány zjištěné souvislosti (podle P. Nettera a J. Henninga, 2005, s. 76):

behaviorální funkce

vliv neurotransmiterů

dimeze osobnosti

relevantní stimulace chování

aktivace chování (vyhledávání nového)

dopamin

novost, odměna, přerušení, resp. setrvávání monotonie a trestání

explorace, přibližování, aktivní vyhýbání se a útěk

útlum chování (vyhýbání se poškození)

serotonin

podmíněné podněty pro trestání, novost nebo frustrující neodměnění

pasivní vyhýbání se, vyhasínání

udržování chování (závislost na odměně)

noradrenalin

podmíněné signály pro odměnu nebo setrvávání trestu

rezistence vůči vyhasínání

Genetické vlivy, jak zde bylo již naznačeno, působí v interakci s vlivy prostředí, zejména s výchovou v rodině. Možnou formu této interakce nastínil P. Borkenau ve schématu 14 (omezeném jen na vliv v chování).

Schéma 14. Interakce vlivů na osobnost (P. Borkenau, 2005, s. 28).

Velký vliv genů na psychiku, zejména v dospělosti, zdůrazňují D. Hamer a P. Copeland (2003, s. 16 n.): např. genetické kořeny má násilí a agrese, „geny je určeno i to, jak myslíme“, dědičnou predispozicí je dáno i vyhledávání novinek a neobvyklých zkušeností, vyhýbání se zranění a ublížení, „ženy chtějí citový vztah a dobré zabezpečení ne proto, že jsou tak vychovány, ale proto, že to lidskému druhu umožňuje přežití“. Po uvedení těchto a dalších vlastností, které mají genetické kořeny, dospívají k zajímavému příkladu: „Můžeme si představit, že se každý člověk narodí jako semínko nebo žalud; všechny jeho možnosti už jsou v něm přítomny. Jestli využije svého potenciálu a stane se z něj velký statný dub, závisí na mnoha faktorech, ale všichni jsme zrozeni jako jedineční tvorové se svými charakteristickými vlastnostmi“ (D. Hamer a P. Copeland, 2003, s. 18). Následující tabulka ukazuje charakteristiky se zjištěným silným genetickým vlivem (R. S. Feldman, 1996, s. 399):

fyzické

charakteristiky

intelektuální charakteristiky

a poruchy

emocionální

charakteristiky

růst,

váha,

obezita,

zabarvení hlasu,

krevní tlak,

chátrání zubů,

atletická schopnost,

síla stisku rukou,

délka života,

úroveň aktivity,

věk osvojení si jazyka

paměť,

schopnosti měřené testy,

inteligence,

dyslexie,

mentální retardace

nesmělost,

extraverze,

emocionalita,

neuroticismus,

schizofrenie,

úzkostnost,

alkoholismus

Empirické nálezy o interakci biologických a sociálních činitelů v lidské psychice shrnul významný americký antropolog A. Montagu v závěru své monografie o bio-sociální přirozenosti člověka (The Biosocial Nature of Man, 1956, s. 108 n.): „Biosociální povaha člověka může být věrně popsána jako jedinečná mezi všemi živými tvory“, člověk ji získal do značné míry prostřednictvím své velké učební kapacity a „specifickou charakteristikou, která by mohla být částí definice Homo sapiens, je vychovatelnost [educability]. Člověk je nejplastičtější, nejvychovatelnější, nejtvárnější [malleable] ze všech tvorů na zemi, tvor nad všemi ostatními, který činí směšným omyl redukcionistů, že není ničím jiným než funkcí svých genů. Ve skutečnosti je člověk jedinou bytostí, která je s to kontrolovat projev svých genů prostřednictvím manipulace sociálního prostředí, v němž se vyvíjí. Vychovatelnost je nejdůležitějším druhovým rysem člověka, zastiňujícím vše ostatní. Tím však nemá být příliš silně zdůrazňováno, že výchova je principiálním prostředkem, jímž můžeme dosáhnout realizace lidského evolučního určení.“

K problematice genetických vlivů se vrátíme ještě v následující kapitole v souvislosti s jejich interakcemi s vlivy prostředí. Genetické vlivy v utváření rysů osobnosti a způsobů chování jsou předmětem rozsáhlých výzkumů v oboru označovaném jako genetika chování.

Socio-kulturní determinace osobnosti

Kulturní prostředí, do něhož se člověk rodí a v němž žije, je kvalitativně zcela odlišné od prostředí přírodního. Není to jen uměle přetvořená příroda, je to celý systém specifických životních podmínek, který vyžaduje specifické způsoby adaptace a který vytváří specifický druh determinace psychiky. Významný etolog K. Lorenz (1975) a jiní vyslovili názor, že kultura je extenzí biotického bytí, že je tedy produktem evolutivního programování. Psychologii nepřísluší posuzovat platnost této teze, protože je biologická, ale může konstatovat, že existuje určité kontinuum nebo časová sekvence biotické → sociální → kulturní jevy; jakýmsi mezičlánkem mezi biotickým a kulturním bytím jsou sociální formy života již u sociálně žijících druhů zvířat, u nichž můžeme pozorovat jakési zárodky kultury (stavba hnízd, jejich zdobení, sociální ranky, tj. stupeň postavení v tlupě, stádu atd.). Také u lidí se ze sociálních vztahů a života ve skupinách a větších společenstvích vyvinula kultura jako životní prostředí sui generis, totiž také jako prostředí duchovní. Psychologicky vzato vystupuje svět kultury před člověkem především jako svět symbolů, tj. podnětů, které něco zastupují a vyvolávají specificky lidské způsoby reagování: příkladem je člověk, který smeknutím klobouku zdraví státní vlajku nesenou v průvodu; neprojevuje úctu barevné látce na tyči, nýbrž objektu, který je tu symbolem státu jako společenské organizace, zdravení smeknutím je gesto, které vyjadřuje úctu tomuto symbolu, je to symbolické chování a prožívání kulturních hodnot. Zatímco zvířata žijí především vazbou na přírodní, tj. fyzikálně-chemické a biologické vlivy (jako jsou instinkty), člověk žije především vazbou na symboly jako produkty kultury, vazbou na standardy, instituce a organizace, které kultura vytvořila. Typickým systémem symbolů, na který je život člověka vázán, jsou vedle mluvené a psané řeči či různých vyznamenání a poct a jejich opaku také peníze, společenské postavení (status) a další. Primární vliv kultury zprostředkovává člověku rodina, do níž se jako dítě rodí. Jednou z jejích funkcí je uvést ho do života v rámci konkrétního kulturního prostředí, tj. naučit ho orientaci ve světě symbolů, ale i předmětů denní potřeby, ve světě společenských zvyklostí a hodnot, naučit ho kulturním návykům slušného chování, sebeobsluhy, tělesné hygieny atd. Rodina je transkulturní instituce, je přítomna ve všech kulturách světa.

Tento proces seznamování člověka s konkrétním kulturním prostředím jeho rodiny a osvojování kulturních způsobů chování, ale i cítění a interpretace skutečnosti, se nazývá socializace. Je to v podstatě proces sociálního učení, tj. učení, které se odehrává v sociálních situacích a interakcích, které vyžaduje osvojení žádoucích způsobů chování (rolí). Rozlišuje se primární socializace, probíhající v rodině (tj. rodinná výchova dítěte), a sekundární socializace, uskutečňovaná takovými činiteli, jako jsou škola, prostředky hromadné komunikace, různá sdružení, kluby, ale i zaměstnání a další. Proces socializace je trvalý, probíhá po celý život jedince. Sociální zkušenosti dítěte vůbec vytvářejí tzv. bazální osobnost, jakýsi psychický základ, odrážející konkrétní situovanost dítěte v určité kulturně-sociální mikrostruktuře a s ní spojené prožívání této situovanosti. Její základní dimenzí je tzv. bazální jistota či nejistota (úzkost). Jejím zdrojem je dostatek nebo nedostatek pozitivních citových podnětů a vztahů projevovaných dítěti rodiči, v raném dětství zejména matkou (hlavně již uvedená míra přilnutí – „attachment“ – viz s. 69), a s tím související strategie rodinné výchovy, míra sociální stimulace či izolace dítěte a další. Protože emoce hrají v upevňování zkušeností rozhodující význam a zkušenosti formují osobnost dítěte, je období raného věku dítěte (tj. období do 3–4 let) rozhodujícím formativním obdobím, kdy se mohou například v podmínkách masivní citové deprivace (strádání z nedostatku projevů rodičovské lásky) vytvořit již nezvratné rysy osobnosti, jako je agresivita, citová labilita, sebepodceňování a další.

Podle A. Kardinera (1947), významného kulturního antropologa, se může bazální osobnost, respektive její struktura, odvodit z raných dětských zkušeností, které jsou utvářeny především vztahem rodičů k dítěti a způsobem, jakým je dítě vychováváno, přičemž výchova dítěte rodiči je určována zejména kombinací těchto faktorů:

► projevovaná láska – neláska,

► míra kontroly dítěte spojená s užíváním trestů (časté a tvrdé trestání dítěte),

► způsoby (formy) rodinné výchovy.

Bazální osobnost vytváří jádro „sociálního charakteru“, tj. postojů, které jedinec zaujímá vůči jiným lidem. Tento sociální charakter pak často ovlivňuje jeho erotické vztahy a sociální chování vůbec. Rodinná výchova zprostředkovává dítěti seznámení s tím, co se souborně označuje jako kulturní vzorce, tj. normy chování, ale i myšlení a cítění, normy, které vystupují jako tradice, zvyklosti, módy, mravy, zákony a tabu (přísné zákazy spojené s výrazným odporem, např. zákaz krvesmilstva). Dítě se učí respektovat je, protože to obvykle rodiče vyžadují a protože později je jejich nedodržování negativně sankcionováno takovými reakcemi, jako jsou projevy odporu, nesouhlasu, posměchu, pohrdání ze strany veřejnosti a různými pokutami a tresty ze strany úřadů a soudů. Různé extravagance v oblékání, úpravě účesu i chování mohou být protestem jedinců i celých skupin proti společenskému řádu, který za těmito normami stojí. To je i případ revoltujícího hnutí „hippies“, jehož příslušníci, muži i ženy, si vetkávali do vlasů květiny a v r. 1967 se na hudebním festivalu na plážích u San Franciska oddávali po stovkách a veřejně sexuálním stykům. Analogií toho byly „sexuální spartakiády“ českých beatniků. V chování i prožívání lidí se uplatňují standardy či normy vytvářené společností a skupinami, k nimž jedinec přísluší. „Normy představují linie směru chování, jejichž závaznost se společnost snaží zajišťovat sankcemi. Normy tvoří celkem spolehlivý regulativ pro to, co mohou individua očekávat od druhých. Způsobilost fungování společnosti je v úzké souvislosti s normováním chování jejích členů ... Privátní a intimní normy představují symbolické spojení mezi více nebo méně transakčně integrovanými partnery. Slouží utváření a ochraně privátních prostorů pro chování. Kulturní normy se převážně vyznačují vysokou odolností vůči změnám“ (H. Mogel, 1990, s. 68 n.). Tyto kulturní normy či standardy se tedy utvářejí také uvnitř malých skupin, jako je manželství, a vytvářejí zvláštní formu determinant psychické činnosti jedinců.

Sociokulturní vlivy na utváření osobnosti se komplexně projevují především tím, že se u každého lidského individua formuje určitý systém závazných a jeho okolím očekávaných způsobů chování, které vytvářejí systém rolí: jestliže například charakterizujeme určitého člověka jako 35letého muže, otce dvou dětí, ženatého, úředníka pojišťovny a člena místního šachistického klubu, reprezentuje každá z uvedených charakteristik určitou roli, kterou hraje jako člen společnosti: roli muže středního věku, roli manžela, roli otce, úředníka a člena klubu. Ale určitá role, tj. určitý očekávaný způsob chování, se vyžaduje v každé sociální situaci: vstoupíme-li do obchodu, abychom si něco koupili, dostáváme se do role nakupujícího, vstoupíme-li do tramvaje, jsme v roli cestujícího, jdeme-li do biografu, jsme v roli diváka, jsme-li na návštěvě, jsme v roli hosta a ten, koho jsme navštívili, je v roli hostitele. A každá z těchto rolí vyžaduje dodržovat určitá pravidla chování, která jsou od nositele role jeho sociálním okolím očekávána. Jestliže nositel role tato pravidla poruší, vyvolá různé druhy nesouhlasných, odmítavých reakcí sociálního okolí, tj. různé druhy negativních sankcí, které fungují jako trestání neadaptivního chování. S některými rolemi se člověk více či méně ztotožňuje a bere je jako samozřejmé, jiné odmítá. Některé role jsou spojeny se společenskými rituály (přijímání návštěvy, loučení). Vystupování v rolích je modifikováno psychologickou individualitou, například někdo se jako host na cizí svatbě může chovat zdrženlivě, jiný velmi živě a aktivně. Osobnost je někdy poněkud jednostranně chápána jako „systém internalizovaných rolí“. Chování v roli (Rb) může být podle E. Rotha (1969) chápáno jako funkce následující řady proměnných: hodnoty (H), normy (N), osoby (O) a cíle (C):

Z formulace je patrné, že vztah osobnosti a role (viz také to, co již bylo na téma role uvedeno výše na s. 52–55) je již zmíněným složitým komplexem interakcí, v nichž dominují vlastnosti osobnosti a hodnota, která je osobností dané roli připisována, význam sociální situace, v níž je role realizována, a další. Blíže jsme o tomto vztahu již hovořili, zbývá zdůraznit, že systémem rolí se osobnost nevyčerpává, její obsah i projevy jsou bohatší než chování vázané na role. V rolích jsou obsaženy určité společensky sankcionované povinnosti a práva, příkazy a zákazy a role samy mohou být pociťovány jako samozřejmosti nebo tlaky různého stupně. V různých kulturách existují různá pojetí rolí mužů a žen, dětí, starců, manželů, vystupují zde i specifické role (šaman). V různých kulturách jsou také stanoveny různé hranice mezi normalitou a patologií, které se také týkají především rolí. Rozdíly v chování příslušníků různých kultur, stejně jako rozdíly v chování mužů a žen v rámci téže kultury, se dají vysvětlit a doložit spíše vlivem rozdílných kulturních vzorců a rolí než rozdílnou genetickou výbavou.

Jaká je psychologická funkce kultury, vyjádřil E. N. Sokolov (1972) v následujících tezích:

► osvojování poznatků o světě a jeho přetváření (jedinci je umožněno, aby poznal „svůj svět“ jako svůj domov), interpretace a dešifrování významů objektů v jeho prostředí;

► komunikování umožňuje styk mezi lidmi a reguluje jej v organizacích a institucích;

► systém symbolů, s nimiž jsou spojeny určité významy, umožňuje dorozumívání;

► shromažďování, uchovávání a předávání informací z generace na generaci umožňuje společenský i osobní vývoj;

► normativní funkce: život uvnitř společnosti je regulován systémem morálních, právních a jiných norem;

► projektivní odreagování: kultura vyvíjí tlaky a omezení, ale současně poskytuje možnosti odreagování (sport, tanec);

► funkce ochrany: chrání jedince i společnost před zhoubnými vlivy.

V podstatě tyto teze vyjadřují zobecněné poznatky kulturní antropologie o vlivu kultury na člověka. Formativní vliv kultury v lidské psychice, tj. kauzální vztah mezi způsobem života v té které kultuře, určený jejími normami a utvářením osobnosti, je vyjádřen v pojmu modální osobnost (R. Linton, 1945). Uvedený americký kulturní antropolog definuje kulturu jako „konfiguraci naučeného chování a jeho výsledků, jejíž komponenty jsou sdíleny a předávány členy dané společnosti“: kultura dává lidské zkušenosti určitý rámec a směr, formuje „hodnotově-postojový systém“; „kultura je způsob života společnosti“ a vztah kultury a osobnosti má proto nutně interakční povahu. Proto také „každá společnost má svůj vlastní typ bazální osobnosti“, která je podle R. Lintona vytvářena především zvyky, jež jsou pro danou kulturu charakteristické. To nevylučuje vliv genetických činitelů, avšak „například genetické rozdíly mezi Francouzi a Němci jsou menší než rozdíly v jejich osobnostních normách“ (R. Linton). Rozhodujícím činitelem je „kulturně vzorcové chování druhých individuí vůči dítěti“, jde zejména o vzorce výchovy dítěte. Kulturní antropologové a jiní badatelé pak snesli množství poznatků o modální osobnosti různých kultur a provedli i řadu srovnávacích studií (ilustraci takových srovnání přináší tabulka na str. 80.).

Sociální psycholog K. Young (1963) spatřuje v životě kulturního prostředí jeden ze zdrojů variací osobnosti; druhým je její konstituce, její biologické základy: „Variace osobnosti mohou být odvozeny z těch elementů zkušenosti, které jsou společné členům nějaké dílčí společnosti nebo skupiny, avšak liší se od elementů společných jiným. Tyto společné zkušenosti jsou kořeny toho, co později popíšeme jako bazální osobnost.“ Známé je srovnání dvou kultur a modálních osobností indiánských kmenů Siouxů a Yuroků, obyvatel severoamerické prérie. U Yuroků je dítě odstaveno již několik dnů po porodu a ztrácí kontakt s matkou, později je velmi omezováno v jídle (musí si nabírat co nejméně potravy a jíst co nejpomaleji); modální osobnost Yuroků se vyznačuje skrblictvím, podezíravostí a vzteklostí. Děti Siouxů jsou kojeny do 5. až 8. roku (!), mají úzký kontakt s matkou a jsou vychovávány velmi tolerantně; modální osobnost Siouxů má znaky velkorysosti a obětavosti vůči sourozencům, vyznačuje se velkou snášenlivostí bolesti a krutostí vůči nepřátelům (E. H. Erikson, 1950).

Na následující tabulce uvádí K. Young srovnání kulturních vzorců a modálních osobností tři různých kultur.

Srovnání kulturních vzorců a modálních osobností tří kultur

Ukazatel

Japonci

Němci

Američané

Povaha sociální organizace

Moderní kultura je směsí středověkých a industriálních znaků;

Silný patriarchální systém, směs kapitalismu a feudalismu.

Moderní vysoce industrializovaná kultura, patriarchální rodina, úcta k autoritě, ale i agresivní trendy.

Rychle rostoucí industrializace, systém otevřených tříd, princip „laissez faire“, silný individualismus, snaha dostat se nahoru, důraz na osobní soutěž.

Sankce a morální kontrola

Silnou sankcí je výsměch, pocity hanby a viny, strach ze ztráty tváře, sex bez pocitů viny.

Trestání vyvolává pocity viny a hanby, úcta směrem nahoru, disciplína směrem dolů.

Výchova kombinuje disciplínu s laskavostí, důraz na osobní status a schopnosti, zahanbující pocity.

Základní výchova

Naprostá poslušnost patriarchální autoritě, vedení k úctě ke statusu, ke slušnosti, hoši vedeni k agresi, dívky k pasivitě.

Příslušná autoritativní výchova, oceňování specializace, důraz na knižní vědomosti, tradice, národní solidarita.

Raná výchova spíše mírná, morální verbalismus, důraz na specializaci, vydělávání peněz a jiné vnější známky úspěchu, zdůrazňování dobré vůle.

Růst ega, osobní cíle, emocionalita, rychlost vývoje k dospělosti

Důraz na konformitu a dosažení statusu a na osobní prestiž, u chlapců na hrdost a průbojnost; identifikace s cíli rodiny, třídy a státu, úzkost ze ztráty prestiže, pohrdání slabostí, respekt k sociálním rituálům.

Identifikace s tvrdým otcem, později s vlastní skupinou a agresivností vůči cizím skupinám, důraz na pospolitost, strach z izolace, silná touha po moci, sentimentalita, směs agrese a závislosti.

Identifikace s řadou skupin vede k proměnlivosti, nekonzistenci rolí, hrdost na status, laskavost, expanzivnost, směs sentimentality a úsilí o úspěch, smysl pro soutěživost.

Sociální vztahy

Ambivalentní projevy náklonnosti rychle vystřídány agresivitou; silná věrnost rodině, shovívavost k dětem.

U chlapců následování autoritářství, u dívek mateřské lásky, snaha o ovládání druhých, u dívek poddajnost.

Smysl pro spolupráci s vlastní skupinou, difúzní identifikace se skupinami, soutěživost, rané projevy rivality.

Existuje ovšem kulturní relativismus a universalismus: kultury jsou nejen odlišné, ale mají i něco společného, existují ovšem i rozdíly mezi lidmi uvnitř téže kultury. To, co mají lidé různých kultur společného, zkoumá humánní etologie (I. Eibl-Eibesfeldt, 1984). Je to spojeno s vrozenými dispozicemi (např. mimický výraz emocí), avšak určováno různými kulturními vzorci, podobně jako altruismus nebo agresivita.

Vedle vlivů kultury je nutno brát v úvahu i vlivy subkultur, modifikovaných kulturních vzorců různých malých skupin (part, např. amerických Hells Angels), ale také různých etnických menšin, náboženských sekt atd. Tyto skupiny mohou často vyvíjet silný tlak prostřednictvím emociogenních idejí a programů činnosti, líbivých atraktivních hesel o „kosmickém vědomí“, „světovém bratrství“ a podobně. Gangy ovládající velkoměstské čtvrti zase mohou svým členům poskytovat pocit síly a nadřazenosti, kompenzující často skutečně nízké společenské postavení. Vliv některých sekt, založený obvykle na vnitřní krizi osob náchylných k ideologické intoxikaci, které jsou předmětem jejich zájmu, může vést až k destrukci osobnosti, k propadnutí náboženskému či politickému fanatismu (teroristické skupiny).

Do oblasti subkultur patří i vlivy vycházející z ideologie a chování různých specifických skupin představujících jisté trendy, jako jsou a byli tzv. trampové, ale patří sem i feministická a jiná hnutí, subkultury různých „outsiderů“ (např. homosexuálů) atd. Studována však byla zejména typologie různých kultur a vliv typu kultury na modální osobnost, uskutečňující se především prostřednictvím výchovy (např. M. Meadová, 1935, jejíž výzkum dospívání na Samoi je však dnes zpochybňován). Syntézu těchto výzkumů podala již ve třicátých letech minulého století R. Benedictová (1934), která spolu s řadou jiných kulturních antropologů soudila, že charakteristiky osobnosti jsou zapříčiňovány spíše vlivy příslušnosti k určité kultuře než geneticky, a to především vlivem různých technik výchovy ve formativním období raného věku dítěte. Avšak D. C. Rowe (1997) popírá rozhodující vliv rodinného prostředí na formování dětské osobnosti (s výjimkou stresujícího prostředí) a soudí, že větší vliv má biologická příbuznost s rodiči. Za podobností osobnosti rodičů a dětí spatřuje spíše vliv genů než rodinného prostředí a výchovy dítěte. Avšak uznává, že „nikdo dnes nezastává výlučně biologický nebo environmentální determinismus“ (D. C. Rove, 1997, s. 19). Současně soudí, že neplatí tvrzení, že rodiče jsou pro utváření dětského chování a postojů nejvýznamnějšími modely. Své pojetí vztahu genetické výbavy a zkušeností a jejich vlivu vyjádřil následujícím schématem, z něhož je patrno, že tu vystupuje interakce genetických vlivů a sociálních zkušeností:

Schéma 15. Vztah genetické výbavy a zkušeností (D. C. Rowe, 1997).

Citovaný autor se snažil sebrat co nejvíce empirických poznatků o tom, že rozhodujícím činitelem formování osobnosti nejsou rané dětské zkušenosti, utvářené zejména rodinnou výchovou a poměry v rodinném prostředí, nýbrž interakce genetické výbavy a sociálních zkušeností. D. C. Rowe jako příklad svého pojetí interakce genů a zkušeností uvádí srovnávací výzkum extraverze na jednovaječných dvojčatech, která mají identickou genetickou výbavu, a na jiných sourozencích. Výzkum přinesl tyto výsledky, vyjádřené koeficienty korelací:

situace

korelace

jednovaječná dvojčata

žijící odděleně

0,38

žijící spolu

0,55

sourozenci

biologičtí

0,20

nebiologičtí, žijící spolu v adoptivních rodinách

–0,06

W. Greve uvádí, že tu jde o snadnou interpretaci těchto výsledků: „Osoby, které mají společné geny, jsou si svými osobnostmi podobné a je zcela jedno, jak byly vychovávány, kdežto rodinné prostředí přispívá k podobnosti osobností málo nebo vůbec ne“ (W. Greve, 1997, s. 89). Podle W. Greveho bylo zjištěno, že:

► rodinné prostředí má menší a dědičnost větší vliv na následující postoje: k trestu smrti, k nadřazenosti bělochů, k cenzuře, k jazzu, k rozvodu, k přísným zákonům, k fluorizaci pitné vody, k apartheidu atd.;

► rodinné prostředí má větší vliv než dědičnost na následující postoje: ochrana před těhotenstvím, biblická pravda, koedukace, školní uniformy, boží právo a další.

Z takových výsledků lze ovšem stěží činit obecněji platné závěry k dané problematice. W. Greve však uvádí, že vliv rodinného prostředí na sociální postoje lze připustit jen s výhradami. Konkrétní rodinné prostředí samo se vyznačuje určitou mírou jednotnosti rodičovských postojů, například v USA názory rodičů na náboženství korelují v míře 0,52, na socialismus v míře 0,54, u předsudků je korelace 0,35; mezi manželskými páry, které spolu žijí dlouhodobě, není podobnost postojů větší než u partnerů v mladých manželstvích.

M. Meadová (1928) zjistila výrazné kontrasty v mužských a ženských rolích jistého kmene na Nové Guineji ve srovnání se západními tradicemi a s tím spojené povahové kontrasty, například zženštilost mužů tohoto kmene a mužské způsoby chování u jeho žen. Známý je také její výzkum dospívání na Samoi, který vedl ke zjištění, že tu dospívání díky velké volnosti v sexuálním životě probíhá bez konfliktů známých v západní kultuře. Soudila, že osobnost je produktem kulturních podmínek života a že také kultura je produktem lidské psychiky. Metody jejích výzkumů však byly o mnoho let později podrobeny zdrcující kritice. Jiný kontrast představují příslušníci kmene Bali, jehož kultura a zejména organizace života, označovaná za schizoidní a plná různých rituálů, vytváří u příslušníků tohoto kmene vysoce stylizované chování a zvláštní rozštěpení mezi každodenním životem a ritualizovaným životem ve skupinách (důraz na skupinové ceremonie). Některé nálezy lze označit ve srovnání s našimi normami a standardy za kuriózní: příslušníci kmene Semangů v Malajsku – tento početně malý kmen žil mezi útočnými a početnějšími malajskými kmeny a byl jimi často vykořisťován a ovládán – se vyznačují enormní bázlivostí a podřídivostí; nikdo z nich nikdy ani neútočí, ani se nebrání, a běžnou reakcí na jakýkoli konflikt je útěk (J. Dollard, N. E. Miller, 1950). Vliv kultury je nejvýraznější v postojích, ve způsobech sociálního chování a v mezilidských vztazích vůbec.

Vliv sociální zkušenosti. Vliv kultury na formování osobnosti individua je zprostředkováván jeho sociálními zkušenostmi, které od svého raného dětství získává ze sociálních interakcí. Především se tu uplatňují vlivy rodinné výchovy, jak je empiricky doloženo četnými výzkumy. To již bylo naznačeno výrokem, že vliv kulturních vzorců na utváření psychiky dítěte zprostředkovává rodina, k níž přísluší, a to způsobem výchovy i jejím obsahem. Tato rodinná výchova uvádí dítě do prostředí kultury, v níž vyrůstá. Vyjadřuje to schéma č. 16.

Schéma 16. Sociální vlivy na formování osobnosti individua.

Tento zprostředkovaný vliv kultury probíhá jako již zmíněný proces socializace, tj. jako proces vrůstání dítěte do podmínek konkrétního kulturního prostředí. Nositelem tohoto vlivu je rodinná výchova (tzv. primární socializace) a jedná se v podstatě o proces více či méně řízeného učení. Dítě si v průběhu tohoto procesu osvojuje danému kulturnímu prostředí přiměřené kulturní návyky (slušného chování, sebeobsluhy, tělesné hygieny, užívání věcí denní potřeby), orientuje se v systému hodnot a obyčejů, přejímá role svého pohlaví a věku, osvojuje si užívání mateřského jazyka a další lidské charakteristiky (pro danou kulturu charakteristický způsob vnímání, myšlení, cítění a jednání). Dále na utváření jeho osobnosti působí masmédia, ale také škola, skupiny vrstevníků a kluby, jejichž je členem, později pracovní prostředí, příslušnost k různým náboženským a politickým organizacím atd. Souhrnně zde tedy působí sociální zkušenosti, které jsou získávány v rámci určité kultury (např. „západní“), subkultury (např. středoevropské a velkoměstské, určité etnické minority) a obecně v rámci mezilidských vztahů, do nichž vstupuje. Nejdůležitější institucionalizovanou formou těchto sociálních formativních vztahů je rodina, v níž dítě žije. V tomto smyslu jsou utvářeny základy jeho osobnosti již v prvních letech života a za jistých okolností (život v podmínkách citové deprivace) jsou tyto základy osobnosti již nezvratné (určitá míra citové deprivace v kritickém období vývoje vede ke vzniku agresivní, emočně labilní a nejisté osobnosti). Dítě se tu učí „bazální jistotě“ nebo nejistotě (úzkosti), ale také hodnotové orientaci, kterou C. Kluckhohn se svými spolupracovníky (1951) definuje jako „generalizované a organizované pojetí přírody, místa člověka v přírodě, vztahu člověka k člověku a žádoucí i nežádoucí ve vztahu člověka k prostředí a v mezilidských vztazích“. Definici zakončuje výrok: „Toto pojetí ovlivňuje chování.“ Jde tu v podstatě o systém postojů vyjadřujících úroveň vývoje osobní morálky, rozlišování dobrého a zlého, morálního a nemorálního, spravedlivého a nespravedlivého atd. Nekladou-li vrozené vlastnosti individua vlivům prostředí rozhodující překážky, uplatňují se v utváření jeho osobnosti podstatným způsobem sociální zkušenosti. Potvrzují to případy extrémní sociální izolace (tj. případy dětí vyrůstajících bez dostatečných kontaktů s lidmi plnícími rodičovské výchovné funkce: takové děti vykazují vývojovou zaostalost, vyznačující se v extrémních případech až výraznými defekty intelektu, emocionality, kultivovanosti a dalších atributů člověka jako lidské bytosti). Produktem socializace je také funkční jádro osobnosti, já, které podle H. Hartmanna (1948) přebírá u člověka i ony funkce, které u zvířat obstarávají instinkty. Jednou z funkcí tohoto „já“ je internalizace některých hodnot daného kulturního prostředí (vytváření morálního „nad-já“), která se podílí na utváření postojů, rozhodování a jednání. Systém pudů je transformován v systém motivů, v nichž se uplatňuje hodnotová orientace jedince. V průběhu socializace (rodinné výchovy, školního vzdělávání a sbírání zkušeností vůbec) se uskutečňuje výstavba osobnosti jako specificky lidského způsobu psychické činnosti.

Rozhodujícím způsobem se tu uplatňuje rodinná výchova, do níž spadá vztah rodičů k dítěti (láskyplný či odmítavý, rejektivní, hypersenzitivní, perfekcionistický a jiné postoje rodičů k dítěti), způsob a míra kontroly dítěte (zahrnující také způsoby a míru jeho trestání a odměňování), výchovné strategie (intelektuální a emocionální stimulace či aktivizace dítěte, vedení k samostatnosti, autoritativní, liberalistický či demokratický způsob přístupu k dítěti, míra náročnosti na výkony dítěte, lhostejnost vůči jeho potřebám atd.) a samozřejmě konkrétní obsah této výchovy (jaké hodnoty jsou dítěti prezentovány). Rodinnou výchovu tvoří dvě základní složky: 1. míra projevů láskyplného zájmu o dítě a 2. míra a způsob kontroly dítěte. Kombinací těchto složek dostáváme základní typy rodinné výchovy:

► Demokratická výchova: ideální způsob výchovy, pěstující v dítěti vědomí příslušnosti k rodině a důvodných povinností vůči rodinnému životu, s dostatečnými projevy lásky k dítěti a zájmu o ně, ponechávající dítěti určitou míru volnosti a neužívající tvrdých trestů; vede k utváření vnitřně vyrovnané, zdravě sebevědomé a produktivní osobnosti.

► Rejektivní (zavrhující) výchova: zhoubný způsob výchovy dítěte, spojený s omezováním, které je doprovázeno přísnými tresty za přestupky, jakož i s projevy nelásky a odmítání; vede k vnitřně labilní osobnosti se sklony k agresivnímu chování a k nepřátelským postojům, nejistotě a k vazbám na členství v partách s pochybnými zájmy.

► Liberalistická výchova: má variantu spojení s nekritickým zbožňováním dítěte a variantu projevů nelásky vůči dítěti, obě s nežádoucími důsledky pro další psychický vývoj dítěte; u dítěte ulice i u zhýčkaného dítěte se vyvíjí přesvědčení, že si může vše dovolit, což se později projevuje ego-vztažnou idiosynkrazií (přecitlivělostí) a s ní často spojeným konformismem a povahovou nevyhraněností.

► Nevšímavá výchova: rodiče se dítětem zabývají jen málo nebo téměř ne, chovají se vůči němu chladně, neprojevují zájem a zanedbávají jeho potřeby, což je často provázeno napětím i konflikty mezi rodiči.

Schéma 17. Základní typy rodinné výchovy.

Výzkumy ukázaly, že zásadní vliv má zde zdůrazňovaný vztah mezi dítětem a matkou (jehož podstatou je přilnutí) a že tento vztah může mít osudové důsledky (citová deprivace). Projevuje se mnoha různými způsoby zacházení s dítětem při kojení a odstavování, utěšování, komunikování s dítětem atd. V tomto smyslu jsou pak rozlišovány „dobré“ a „špatné“ matky (S. Brody, 1956). Zajímavé je již zmíněné srovnání dvou způsobů výchovy dítěte u indiánských kmenů Siouxů a Yuroků, které přinesl E. H. Erikson (1950). Siouxové, kteří jsou pokládáni za odvážné lovce, jsou jako děti kojeni až do doby, kdy sami matčin prs odmítají. Dítě je kojeno vždy, kdy to vyžaduje, a je vždy, i v noci, hned utišováno, jakmile projeví neklid. Dítěti je až do 5. roku věku vše dovoleno, až na hryznutí do prsu (za to dostane prudkou ránu do hlavy). Z tohoto způsobu výchovy odvozují někteří psychologové charakteristické znaky dospělých Siouxů, jejich velkorysost a obětavost, zejména vůči sourozencům, ale i jejich stoicismus a krutost vůči nepřátelům a trpělivé snášení bolesti. Yurokové jsou naproti tomu pokládáni za pokojné rybáře; jako děti jsou odstaveni od mateřského prsu již desátý den po porodu, dále jsou krmeni ořechovou kaší z malé mušle a ztrácejí kontakt s matkou, která dítě předává do péče prarodičů a starších sourozenců. Výchova dítěte se vyznačuje přísností. Dospělí Yurokové velmi lpí na majetku, velmi si potrpí na čistotu a jsou považováni za lakomé, podezíravé a zlostné. V jiných výzkumech, které shrnují J. W. M. Whiting a I. L. Child (1953), byly zjištěny souvislosti mezi „tréninkem dítěte“ a pozdějšími rysy jeho osobnosti, zejména to, že předčasný požadavek na udržování tělesné čistoty (což je pro dítě náročný úkol, jehož zvládnutí vyžaduje čas a trpělivost ze strany rodičů) vede ke vzniku úzkostné osobnosti. Rodinná výchova se v různých kulturách (ale i subkulturách) v tomto smyslu vyznačuje různým potenciálem úzkosti v psychice dítěte. Ten je spojen s přísností a náročností výchovných požadavků vůči dítěti. Jde tu o různou míru výchovné tolerance k přirozeným a spontánním projevům dítěte a jeho schopnostem (např. tolerance k přirozené dětské nešikovnosti). Míra tolerance je spojována s mírou a způsoby trestání dítěte.

K. Kreppner (1998, s. 333) formuluje poznatky o procesu socializace takto: „Socializace jako ‚druhé zrození‘ člověka není pochod, který by se nacházel v definitivním časovém rámci a který by měl být chápán současně jako pasivní formování jinak neutvářeného vývoje. Socializace je spíše doživotní proces přizpůsobování a změn, v němž blízké sociální pole se svou sítí vztahů individuum ovlivňuje tak, že mu nabízí formáty interaktivních vzorců, v němž je ale tato síť v průběhu vývoje spoluutvářena právě tak dítětem a jeho potřebami, schopnostmi a intencemi.“

Ke studiu sociokulturních vlivů na utváření osobnosti přispěl nový obor, který do značné míry zastoupil úkoly kulturní antropologie, kulturně srovnávací psychologie (respektive interkulturní psychologie). Již na začátku druhé poloviny 19. století byl zkoumán vliv kultury na psychiku jejích příslušníků (německá Völkerpsychologie – „národová psychologie“, jejíž významný představitel W. Wundt (1913) rozsáhle zkoumal vliv kultury na „vyšší duchovní pochody“). Kultura vyvíjela nejen psychologický vliv na své příslušníky, ale od svých počátků také utvářela to, co se ve starší psychologii nazývalo „vyšší city“ (rozumí se vývojově vyšší city, jako jsou city etické, estetické, intelektuální a náboženské, jejichž zdrojem byly kulturní hodnoty dobra, krásy, pravdy, posvátnosti atd.). Kulturní prostředí generovalo vedle norem sociálního spolužití také specificky lidské hodnoty a obojí se stalo novým zdrojem determinace lidské psychiky.

Zajímavé výsledky přinesla Studie šesti kultur (Six-Cultures-Study – B. B. Whiting, W. M. Whiting, 1975): děti ve věku 3–11 let z japonské Okinawy, z Filipín, Indie, Keni, Mexika a USA byly vyzývány, aby pomáhaly či škodily jiným, aby byly přátelské, dominantní, aby žádaly o pomoc, vyžadovaly pozornost, dávaly si vzájemně podněty atd. O těchto aktivitách se předpokládá, že jsou univerzální a umožňují tak transkulturní srovnávání. Děti ze všech těchto kultur projevily tytéž způsoby chování, ale lišily se v hodnotách svých projevů a postojů, které korelovaly zejména se socioekonomickou úrovní daných kultur; například děti ze zemí s nižší socioekonomickou úrovní měly nižší hodnoty egoismu. Syntetický přehled problematiky interkulturní psychologie podal J. Průcha (2004), který v oddíle své knihy o srovnávacím výzkumu hodnot uvedl následující „kulturní dimenze Čechů a Slováků“ (J. Průcha, 2004, s. 83; podle L. Kolmana, 2001):

dimenze

Češi

Slováci

index vzdálenosti moci

53

79

index individualismu

73

48

index maskulinity

39

90

index vyhýbání se nejistotě

61

38

index dlouhodobé orientace

23

41

Vysvětlení obsahu shora uvedených indexů (podle J. Průchy, 2004, s. 81 n.):

► index vzdálenosti moci (mocenský odstup) vyjadřuje míru souhlasu s nerovnoměrným rozdělením moci, sociální distanci mezi lidmi, jako je nadřízený a podřízený; malý mocenský odstup vykazuje Rakousko, velký Francie a Turecko;

► index individualismu vyjadřuje závislost jedince na kolektivu (rodině a jiných skupinách), opakem je kolektivismus; individualistické země jsou USA, Velká Británie, Nizozemsko, kolektivistické země Portugalsko, Pákistán, Indonésie;

► index maskulinity vyjadřuje míru „mužského prvku“ v hodnotách dané společnosti, opakem je feminita; maskulinní země jsou Rakousko, Mexiko, femininní země jsou Švédsko, Nizozemsko;

► index vyhýbání se nejistotě vyjadřuje míru pocitu ohrožení nejistými či neznámými situacemi; země se silným vyhýbáním se nejistotě jsou Řecko, Japonsko, země s malým vyhýbáním se nejistotě jsou Velká Británie, Singapur;

► index dlouhodobé orientace vyjadřuje míru orientace na dlouhodobé nebo krátkodobé cíle; zeměmi s dlouhodobou orientací jsou Čína a Japonsko, země s orientací na krátkodobé cíle jsou V. Británie, USA, Nigérie.

Kulturně srovnávací psychologie podává mimo jiné „popis a analýzu psychologicky relevantních rozdílů chování a prožívání lidí z různých kultur“ a také „analýzu a identifikování kulturních základů psychických procesů“ (A. Thomas, 1993, s. 27). Citovaný autor shrnuje výsledky tohoto oboru: „Osoba je se svými psychickými strukturami a ve svých psychických procesech vždy kulturně determinovaná a současně je součástí kultury. Determinanty nejsou od individua oddělené externí příčiny, nýbrž jsou zahrnuty v jeho vnímání, myšlení, hodnocení a jednání. Individuum vrůstá procesem socializace do kultury tím, že se ve své skupině učí sociálně relevantním způsobům chování a tím získává zkušenosti. Stává se tak reprezentantem této kultury, předává své zkušenosti následujícím generacím a mění je“ (A. Thomas, 1993, s. 48). Tak se dítě v raném věku stává prostřednictvím procesu socializace člověkem v psychologickém slova smyslu, socializace však pokračuje po celý jeho život působením společenského prostředí, v němž žije (škola, zaměstnání, masmédia atd.). „V užším smyslu kulturně specifické vlivy působí rovněž v rovině mezilidských vztahů“ a „zdroje variability mezi kulturami jsou mimořádně mnohovrstevné“ (K. E. Grossman, 1993, s. 78). Citovaný autor dále píše: „Kulturní schopnost člověka je biologickým předpokladem pro existenci kultury a současně pro nutnost člověka učit se od nejranějšího dětství kultuře, do níž se narodil“ (K. E. Grossman, 1993, s. 59).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychologie osobnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.