Float Plan

Text Copyright © 2021 by Trish Doller

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jaroslava Kočová, 2022

Cover © Adéla Korbelářová, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2572-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-2573-1 (mobi)

Obsah

deset měsíců a šest dní (1)

na mělčině (2)

opilý kaleidoskop (3)

otazník (4)

sakra nefér (5)

z rovnováhy (6)

facka (7)

ohýnek (8)

v barvách (9)

duchové (10)

zpověď (11)

víc, než si myslíš (12)

vesmír, co nenaslouchá (13)

mít, kde přistát (14)

nová Anna (15)

chci ji (16)

dá se do deště (17)

unášeni vlnami (18)

jediný, co mám, je teď (19)

po hlavě do života (20)

patchworkový dům (21)

všechno je v klidu, všechno je nadějný (22)

skromná nadílka (23)

nahlas a vzdorně (24)

dnešek jsou otevřené dveře (25)

skutečný svět (26)

skutečná náklonnost (27)

malá puklinka (28)

pirátský královny (29)

ztroskotat v ráji (30)

milion třpytivých střípků (31)

omilostněná (32)

Poděkování

Na památku milované paní Jean.

Už teď mi chybíte.

Vezměte, prosím, na vědomí,

že román obsahuje pasáže

o sebepoškozování a sebevraždě.

Lékem na všechno je slaná voda –

pot, slzy nebo moře.

Isak Dinesen (Karen Blixen)

Anno,

když víš, že je tvůj život téměř u konce, když se definitivně rozhodneš, dostaví se příval jakéhosi závratného štěstí. Možná za to může adrenalin. Možná úleva. Ale kdybych se vždycky cítil takhle, zlézal bych velehory nebo běhal maratony. Teď mi to stačí akorát k tomu dohlédnout do konce.

Ten první večer tehdy v baru jsem si tě neměl všímat. Kdybych to udělal, nečetla bys tenhle dopis. Venčila bys psa nebo by ses se svým klukem dívala na telku. Nezasloužíš si to, že jsem tě zatáh do těchhle sraček, a už vůbec ne tu bolest, kterou ti už brzy způsobím. Není to tvoje vina. Dva roky jsi pro mě byla jediným důvodem k životu. Kéž by mi to vydrželo věčně.

Jsi silná a statečná a jednoho dne se z toho dostaneš. Zamiluješ se a já ho už dneska nenávidím za to, že je lepší než já. Jednou budeš zase šťastná.

Miluju tě, Anno. Promiň.

Ben

deset měsíců a šest dní
(1)

Svůj život nechávám za sebou přesně na Den díkůvzdání.

Lidi na poslední chvíli berou útokem regály s instantními nádivkami a dýňovými koláči v prášku, zatímco já nakládám do vozíku všechno, co bych mohla potřebovat. (Fazole. Zeleninu v konzervě. Rýži.) Pohybuju se samoobsluhou jako maniak, co se připravuje na konec světa. (Pár krabic mlíka. Limetky. Náhradní baterka.) Postupuju rychle, abych neztratila odvahu. (Jablka. Toaletní papír. Červený víno.) Snažím se nemyslet na to, co bude, až odjedu. (Zelí. Hrací karty. Balená voda.) Ani na to, co všechno opouštím.

Když cpu tašky s nákupem na zadní sedadlo svýho už tak dost přecpanýho subaru, zavolá máma. Neřekla jsem jí, že nepřijdu na sváteční večeři, a naprosto nečeká, že plánuju odjet z města. Ne po tom, co jsem skoro rok nevycházela z domu. Bude se mě vyptávat a já nevím, co jí mám odpovědět, takže to nechám spadnout do hlasové schránky.

Když dojedu do přístavu, plachetnice je přesně, kde má být, její ladný trup se leskne čerstvým modrým nátěrem s dosud prázdným štítkem pro jméno. Je krásná, vyhlášený model od Alberga. Na chvilku získám dojem, že z kajuty vykoukne Ben. Čekám ten jeho bezbrannej úsměv a slyším, jak mi s nadšením vykládá, že dneska je ten velký den. Jenže na dveřích je visací zámek a paluba je posraná od ptáků – další oblast mýho života, kterou jsem zanedbávala.

Před deseti měsíci a šesti dny Ben spolykal lahvičku antidepresiv a zapil to lahví levný tequily, která byla zastrčená pod dřezem. A já nevím proč. Když jsem přišla domů z práce, byl už mrtvý. Našla jsem ho na podlaze v kuchyni. Ve vzkazu na rozloučenou napsal, že jsem byla jeho důvod k životu. A to mu jako nestačilo?

Zhluboka se nadechnu, až na dno plicních sklípků. Pomalu vydechuju. Vylezu na palubu a odemknu zámek.

V kajutě je vedro a zatuchlo a páchne to tam voskem na dřevo, novým čalouněním a malinko i naftou. Od Benovy smrti jsem na lodi nebyla. Ve všech koutech se zabydleli pavouci, na všem se usadila vrstva prachu, ale jinak se mi při pohledu na ty změny zatajil dech. Schůdky do kajuty jsou nově nalakovaný a naleštěný. Původní hnědý kostkovaný potahy nahradilo červený plátno s peruánským proužkovým vzorem. A na stěně naproti vstupu visí pěkná zarámovaná grafika s nápisem

JÁ + TY = VELKÁ LÁSKA

„K čemu všechny ty přípravy na plavbu, kterou jsi nikdy nechtěl podniknout?“ zeptám se nahlas, ale je to jen další otázka, na kterou neznám odpověď. Rukávem trička si otřu oči. Jedna z věcí, na který jsem přišla, je, že sebevražda vám nezlomí srdce jenom jednou.

Zbytek dopoledne strávím uklízením lodi, nošením věcí z auta a jejich ukládáním do skříněk na lodi. Všechno mi připomíná Bena: pánvička ve spodní polici kredence, prošlý plato plechovkovýho Heinekena v lodní spížce, plesnivá záchranná vesta zapomenutá v ledničce. Komplet to vyhodím do koše. Jenže i přesto, že ze zábradlí visí můj zelenec v květináči a na policích jsou moje knížky, je to Benova loď. On ji vybral. On ji zrenovoval. On naplánoval plavbu. On stanovil datum vyplutí. Já do toho zasáhla asi jako ta dočasná vrstva prachu.

Poslední věc v kufru auta je krabice od bot s fotkami z Benova polaroidu, sušeným květem ibišku, co mi přinesl na první rande, několika hodně lechtivými milostnými dopisy a jeho vzkazem na rozloučenou. Namátkou vytáhnu jednu fotku – já s Benem u majáku v zátoce Hillsboro asi týden před jeho smrtí – a šoupnu krabici do spodního šuplíku navigačního pultu. Fotku přilepím lepicí páskou nad dvojpostel v příďovém výklenku, přesně nad můj polštář.

A je čas zvednout kotvy.

Mým jediným plánem bylo strávit celý den v posteli – jediný plán od Benovy smrti –, jenže mi ho překazilo zazvonění budíku. Vlastně to bylo upozornění na záznam v kalendáři:

DNES JE TEN VELKÝ DEN, ANNO!
DNES SPOLU VYPLOUVÁME!

To Ben mi vložil tu událost do kalendáře – téměř před třemi roky, kdy mi ukázal loď a zeptal se, jestli s ním popluju kolem světa. Úplně jsem na to zapomněla. Brečela jsem, že mi div neopadaly řasy z očních víček, protože žádné spolu už není a já dávno nevím, kdo jsem bez Bena. Nakonec jsem ale vstala z postele a začala balit.

Bez něj jsem se nikdy nikam neplavila. Stejně tak jsem nikdy nezmákla správnou loďařskou hantýrku – je to lodní lano, Anno, ne provaz. Tudíž budu ráda, když dopluju k ústí řeky do moře. Mnohem míň se ovšem bojím toho, co mě potká ve vodách Karibiku, než toho, co by se ze mě mohlo stát, kdybych zůstala tady.

Když odvazuju loď od přístavního mola, zavolá mi šéf. Je jasný, že chce vědět, jestli přijdu dneska do práce. Nezvednu to. Za den dva mu to stejně dojde.

Zavolám navigační věž zvedacího mostu na Andrews Avenue, aby mě nechali proplout, a pomalu vymanévruju z přístavu. Motor tiše pochrochtává, spokojený, že po tolika měsících zase běží. Proud mě unáší po řece a provede mě středem zvedacího mostu. Za mostem potkám velkou rybářskou loď. Z její zadní paluby na mě zamává chlapík v rybářský modrozelený košili. Je jen o pár let starší než já, fešák ošlehaný větrem a drsným životem. Taky mu zamávám.

Míjím vysoký činžáky, elegantní bílý obří jachty a spleť říčních kanálů lemovaných domy tak velikými, že by každý z nich spolknul dům mojí matky jako malinu. Máma nikdy nesnila o palácích, jenže třípokojový rodinný domek je pro čtyři lidi přece jen trochu těsný. Máma říká, že jí ke štěstí stačí mít všechny svoje holky pod jednou střechou, ale já o stěhování se zpátky nikdy neuvažovala. Měla jsem svůj život strávit po boku Bena.

Když dopluju ke zvedacímu mostu na Třetí Avenue, obsluha mi oznámí, že musím počkat, protože právě pustili velkou rybářskou loď. Při podobným čekání ovládal loď vždycky Ben, tak se ustrašeně uchýlím k opisování co nejmenších kruhů, abych nenarazila do jiný čekající lodi. Nakonec před mostem zastaví auta a most se začne zvedat.

V přístavu Port Everglades lemují mola výletní lodě s palubami tak přecpanými, že připomínaj nazdobený svatební dorty. Do všech možných světových přístavů vyplouvaj přes Atlantik nákladní lodě. Jak tak mezi nima kličkuju, připadám si malá a bezvýznamná a mám chuť to otočit a pokračovat na jih bezpečnější cestou plavebním kanálem Intracoastal Waterway, nevyrážet na otevřený moře. Jenže podle Benova itineráře si to mám namířit do zálivu Biscayne Bay a odtamtud dál na Bimini. Takže tak. Připravit, pozor, teď.

Měla jsem snahu odhadnout, co všechno bude potřeba mít cestou po ruce. Zatímco si mažu novou vrstvu opalovacího krému, zběžně prolítnu zásoby. Voda. Pamlsky. Benův roztřepený kovbojský slamák. Ten si rovnou nasadím na hlavu, aby mi nesvítilo sluníčko do očí. Plechovky s kolou. Příruční krátkovlnná vysílačka. Žlutá taška první i poslední záchrany na moři. Zabrala skoro celou skříňku v podpalubí, takže se mi tam málem nevešla plovací vesta a bezpečnostní postroj. Mobil.

Už brzy se ocitnu mimo signál, takže nakonec přece jen zavolám mámě. „Chtěla jsem ti říct, že jsem na Benově lodi a vyplouvám na čas na moře.“

„Vyplouváš na moře?“ Tiše si odfrkne. „Anno, holčičko, o čem to proboha mluvíš? Je Díkůvzdání. Krocan už je v troubě.“

„Dneska jsme s Benem měli vyplout na cestu kolem světa,“ vysvětluju. „Já – já už nemůžu dál zůstat ve Fort Lauderdale. Moc to bolí.“

Tak dlouho mlčí, že mám pocit, že se přerušilo spojení.

„Mami?“

„Das ist šílený, Anno. Šílený.“ Máma přišla do Států dávno před tím, než jsme se s Ráchel narodily, ale občas jí uklouznou německý slovíčka, zvlášť když je rozčilená. „Neměla by ses vydávat na moře v lodi, kterou ani neumíš pořádně řídit. Měla bys přijet domů und hledat pomoc.“

Není to prvně, co spolu mluvíme o tom, že bych měla vyhledat odbornou pomoc, jenže já nepotřebuju terapeuta, aby mi říkal, že jen já rozhoduju o tom, jak dlouho budu smutnit, a že nemůžu řešit, jestli lidi kolem sebe znervózňuju. Nejsem připravená začít nový život. Nehodlám si hledat novou spřízněnou duši. A už mě do prdele vážně nebaví spát v pokojíčku se svojí ségrou a dvouletým capartem.

„Ozvu se, až dopluju na Bahamy.“ Velká, jasně modrá nákladní loď za mnou, vrchovatě naložená kontejnery, nebezpečně zkracuje vzdálenost mezi námi. „Musím končit, mami, ale jsem v pořádku. Fakt. Zavolám ti z Bimini. Ich liebe Dich.“

Hodím telefon do kapsy kraťasů a okamžitě cítím, jak se rozvibruje příchozím hovorem. Jenže mezitím už křečovitě objímám zábradlí blízkého vlnolamu. Máma nejspíš volá, aby mě přivedla k rozumu. Je mi jasný, že telefon bude vibrovat, dokud nevypadne signál. Nemůžu to ale řešit, ne když se na mě řítí to obrovský plavidlo.

Nákladní loď propluje s rachotem kolem, racci zavřískaj a vrhnou se po rybách do zpěněných vln v brázdě za ní. Míjej mě sportovní rybáři. Další plachetnice. Panorama z mrakodrapů Fort Lauderdale zmizí za obzorem a přede mnou se rozprostře safírový Atlantik. Moře je ospalý a vzduch plyne lehce.

Dokonalý den na útěk z domova.

Půl míle od pobřeží zvednu plachty vstříc větru a přeřadím na neutrál. Hlavní plachta jde nahoru celkem snadno, pleská si vesele ve větru, jenže si nejsem jistá, jestli jsem ji vytáhla až úplně nahoru. Ani s rozvinutou kosatkou na přídi a všema plachtama napnutýma nevím, jestli jsem všechno provedla správně. Loď se nicméně pohybuje správným směrem. Neřítí se do srážky. Nic se nerozbilo. Vypnu tedy motor a s pocitem vítězství se opřu v navigačním křesle a vyplouvám na šestihodinovou plavbu směr Miami.

Ty vody pro mě nejsou úplně neznámý. S Benem jsme už jednou do Miami pluli a kotvili jsme přes noc u jednoho starýho závodiště lodí. Jindy jsme zas strávili víkend v národním parku Biscayne. Plavbou na Bahamy jsme si chtěli vyzkoušet, jestli spolu vydržíme delší dobu na jedenáctimetrový lodi. Připadala mi velká, dokud jsem poprvé nevstoupila na palubu a nepochopila, že jde vlastně o takovou plovoucí chajdu. Zvládli bychom s Benem ponorku? Vydržel by to náš vztah? To se nikdy nedozvím a tíží mě to u srdce jako kámen, způsobuje mi to tupou bolest. Ve chvílích, jako je tahle – kdy si říkám, jak by asi vypadala naše budoucnost –, to bodne jako nůž.

Hladinu vedle lodi rozrazí skákavý delfín a vytrhne mě ze zamyšlení. Musím se usmát a pak si vzpomenu, jak jsme se s Benem kvůli delfínům pohádali. Prohlásil je za sexuální násilníky a vrahy. „Nenech se zmást jejich úsměvem a veselým švitořením. Jsou to pěkný svině.“

„Pro zvířata neplatí žádnej morální kodex jako pro lidi,“ namítla jsem tehdy. „Takže bys udělal líp, kdybys nadával na skutečný znásilňování než na to, že delfíni dělají to, co dělají. To lidi jsou pěkný svině.“

Dlouhou chvíli na mě jenom zíral a pak nahodil ten svůj úsměv, ze kterýho se mi vždycky podlamovaly kolena. „Panebože, Anno, mám to ale z prdele kliku, že tě mám!“

K prvnímu delfínovi se připojí druhý a společně skáčou cik-cak před lodí, honí se rychlostí pěti uzlů. Vyskočí z vody, mrknou jeden na druhýho a najednou mi připadá, jako by je za mnou poslal Ben. To je samo sebou nesmysl, ale stejně se na ně dívám, dokud neodplují kdovíkam, do svého delfíního království.

„Měl jsi zůstat se mnou,“ sklouzne mi ze rtů po větru. „Proč jsi odešel někam, kam za tebou nemůžu?“

Těžko říct, jestli se bavím s delfíny nebo s Benem. Tak či tak, odpovědi se nedočkám.

Když s vrčením motoru vplouvám do maríny v Miami Beach, západ slunce přechází v noc. Podle Benova itineráře jsme tuhle noc měli přečkat v přístavu No Name Harbor, jenže jsem ještě nikdy sama nekotvila, natož v noci. Tak místo toho loď na noc přivážu u dočasnýho mola, kde naštěstí není nikdo, kdo by viděl moje ostudný manévry a ještě horší vázání uzlů.

Hodím na sebe Benovo staré tílko a zalezu si do postele, okýnko v přídi dokořán. Snažím se skrz světelný smog Miami dohlédnout na hvězdy a myslím přitom na to, kdy jsme s Benem naposled spali na lodi. Šlo o jedno z našich posledních milování. Sex sice není to, po čem by se mi nejvíc stýskalo, ale i ten mi chybí. Před Benem jsem vůbec netušila, jakou trýzeň může představovat osamění – na kolika různých místech na těle může fyzicky bolet.

Tak si představuju, že leží vedle mě. Teplý ruce na mojí holý kůži. Rty na mých. Jenže čím víc se ho v duchu snažím přitáhnout, tím víc se mi vzdaluje.

na mělčině
(2)

Ráno mě slunce pohladí přes víčka a já se probudím s vědomím, že jsem zaspala.

„Do prdele.“ Vyhrabu se z postele, skočím na podlahu a hodím na sebe kraťasy z ustřižených džín. Plán byl opustit Miami ještě dlouho předtím, než vyjde slunce, abych na Bimini připlula za světla. „Do prdele. Do prdele. Do prdele.“

Rychle si vyčistím zuby a spletu vlasy do copu, pak dojdu do kanceláře zdejší maríny, kde zaplatím nekřesťanské peníze za to, že jsem se na dlouhou dobu naposled mohla v klidu vyspat. V lehkým stresu ze skluzu spěchám zpátky na loď, odvážu ji, a když vyplouvám z přístaviště, málem se srazím s dvacetimetrovou výletní lodí.

„Máte velký štěstí, že jste nás nenabourala,“ houkne chlápek ze zadní paluby. Oči mu zakrývají sluneční brýle, ale naštvaně se šklebí.

„Já vím,“ tváře mi polévá stud, „to mi věřte.“

Se zapnutým motorem propluju kanálem Government Cut, kolem velkých výletních parníků a trajektů, a pak na širý moře. Tam napnu plachty a nastavím kurz směr další zastávka v Benově itineráři.

Plavit se na motorový jachtě, už bych na Bimini dávno byla. Ležela bych na pláži, šmejdila po obchodech nebo popíjela ovocný koktejly v pobřežním baru. Přetnula bych Golfský proud a za pár hodin dorazila na místo. Takhle je ovšem z plavby na Bimini celodenní výlet.

S Benem jsme se v řízení lodi střídali, bez něj nemám odvahu opustit kormidlo. Nemůžu se na chvíli schovat v podpalubí před sluníčkem a málem si ani dojít na záchod. Nemůžu si přečíst knížku. Navíc námořní cesta z Floridy na Bahamy je pěkně rušná, samý tankery a nákladní kontejnerový lodě směřující do přístavů na severu Spojených států a v Evropě a taky na jih do Panamskýho průplavu.

Vítr vane příliš slabě. Plachetnice to vytáhne maximálně na čtyři uzly. Slunce putuje po obloze a já mám co dělat, abych neusnula. S trhnutím se proberu a zjistím, že jsem se vychýlila z kurzu. Plachty jsou prověšený a bezmocně pleskají. V zoufalství si naliju za výstřih tílka vodu, jenže není dost studená, aby mě vzpružila. Cucnu si zteplalý koly v naději, že mě nakopne kofein. Naházím do playlistu ten nejtvrdší punkrock a zpívám z plna hrdla – cokoli, hlavně aby můj přehřátý organismus nekleknul.

Když se probudím příště, tyčí se nade mnou jako ocelová hradba nákladní kontejnerová loď. Minu ji asi jen o deset metrů, takže mě pěkně pohoupe. Je tak blízko, že vidím, jak na mě ze zádi civí člen posádky. Nevím, jestli mě viděl kapitán. Ani jestli zahoukal na výstrahu. Nic jsem neslyšela. Srdce mi buší jako blázen a celá rozklepaná vracím loď do původního kurzu.

Neměla by ses vydávat na moře v lodi, kterou ani neumíš pořádně řídit. Mámina slova mi znějí v hlavě, zmítám se mezi strachem a studem. Mohla jsem se zabít, nechat se rozdrtit nákladní lodí do Cartageny. Jestli nedokážu urazit těch padesát mil na Biminy, jak potom zvládnu dlouhou plavbu z Turks a Caicos do Portorika? Máma má pravdu. Měla bych se vrátit domů.

Ale co tam?

Sekla jsem s prací. Byt, kde jsem bydlela s Benem, teď patří dvěma hrdličkám z New Jersey. Dokonce i ta nekonečná modř oceánu okolo je míň prázdná než představa života bez něj.

°°*°°

Ten večer, kdy jsme se potkali, seděl na konci baru, před sebou atlas námořních map a vedle opálené ruky láhev jamajského piva Red Stripe. Pochopitelně jsem hned nepoznala, že je to atlas námořních map. Věděla jsem akorát, že není normální udělat si kancelář v rádoby pirátským baru, kde servírky choděj oblečený jako štětky.

Když jsem přišla do práce, moje nejlepší kamarádka Carla zrovna krájela citrony. Denní směna měla vždycky za úkol nachystat všechno v baru pro tu noční – tuhle laskavost jsme jim my opláceli ráno. Ona to ale pokaždý nechávala na poslední chvíli.

„Co je to za architekta?“ Vzala jsem nůž a začala krájet citron na měsíčky, ačkoli to byla její práce. Obyčejně jsem roznášela s ostatními servírkami, ale tentokrát jsem zaskakovala na baru za Denise, co šla na mateřskou.

„To jsou mapy,“ ucedila Carla. „Plaví se kolem světa nebo tak něco. Nevim. Je pěknej, ale přestala jsem ho poslouchat. Pro tebe by byl ovšem ideální.“

„Co? Proč?“

Šťouchla do mě ramenem. „Protože ty, Anno Becková, potřebuješ do svýho života námořníka.“

„Panebože.“ Vyprskla jsem smíchy a ohlédla se přes rameno, abych se ujistila, že nás neslyší. Tak se soustředil na ty svoje mapy, že vůbec nevěděl o světě. „Jsi děsná.“

Carla se ke mně naklonila a políbila mě zlehka na tvář. „Ale i tak mě máš ráda, že?“

„A ještě radši bych tě měla, kdybys tady zůstala a dokrájela pomeranče.“

„Mám rande a páchnu, jak kdyby mi do ksichtu vystříklo pivo z pípy… protože mi fakt do ksichtu vystříklo pivo z pípy,“ dodala a nacpala dílky citronu do nerez vaničky. „Takže budu muset zneužít tvojí náklonnosti.“

„Mám počkat v práci až do rána?“ Carla byla moje spolubydlící, plus ještě další dvě servírky od nás z baru. Do bytu jsme chodily jenom přespávat, trochu jako letušky do zásuvných lůžek v letadle. Myslím, že jsme se v něm vlastně ani nikdy všechny nepotkaly.

„Já bych to pro tebe neudělala,“ zazubila se.

„Nezapomeň použít kondom!“ zavolala jsem za ní, ale Carlu jen tak do rozpaků člověk nedostane.

„Plánuju jich použít hned několik!“ houkla na mě ze dveří a poslala mi vzdušný polibek.

Když jsem dokrájela citrony, osušila jsem si ruce a vydala se podél barovýho pultu zkontrolovat hosty. Představila jsem se. Dolila pivo. A nakonec dorazila i k chlapíkovi s mapama. „Ještě něco k pití?“

„To je dobrý, dík,“ zamumlal, plně soustředěný na atlas před sebou. Pak ale zvedl hlavu a naše pohledy se setkaly. Měl tmavohnědý mírný oči, do kterých má člověk chuť se zavrtat jako do postýlky. „Jo, hm, no jo. Asi si dám ještě jednoho Red Stripea.“

„Tak jo.“

„Prosím,“ dodal ještě, když už jsem byla otočená k ledničce, a to kouzelný slovíčko mě dostalo. To, že bych se do někoho mohla zamilovat na první pohled, zní naprosto směšně a nepravděpodobně, prostě absurdně. Jenže když jsem se k němu vrátila s další lahví piva, oblažil mě tím svým bezbranným úsměvem – aniž by jen tušil, že se mi z něj podlomily kolena. A já věděla, že se stane součástí mýho života.

„Mimochodem, jsem Anna.“

„Ben.“ Natáhl se přes barpult, aby mi podal ruku. Carla měla pravdu. Byl fakt pěknej, takovej ten pohodář, co celý dny prosurfuje na vlnách. Rozhodně můj typ. Vlasy barvy karamelu mu sahaly skoro po ramena a vypadaly tak hebce, že jsem do nich chtěla zabořit prsty.

Místo toho jsem kývla směrem k mapě, kterou křižovaly čáry tužkou spojující Floridu s jedním ostrovem na Bahamách. „Na čem to pracuješ, Bene?“

„Zrovna jsem koupil starou plachetnici, Alberga,“ prohlásil a rozzářil se jako dítě u vánočního stromku. „Bude na ní ještě spousta práce, ale mám v plánu, že až ji opravím, popluju kolem – ehm, tamhle na baru tě asi někdo volá.“

„Jejda. Já tu vlastně pracuju, co? Neztrať nit. Hned jsem zpátky.“

Usmál se, ale ty jeho tmavý oči zůstaly vážný. „Nikam nejdu.“

A to byl celý Ben. Žádné úskoky, žádné hry. Jenom upřímnost a vlídnost. A od samýho začátku mi nabízel celý svoje srdce.

°°*°°

Na Bimini dopluju, když je obloha temná a zlatorůžový západ slunce dávno za obzorem. Nesnáším vplouvat do úplně neznámýho přístavu za tmy, ale co nadělám? Můžu si za to sama. Natočím loď po větru, vytáhnu trojúhelníkovou plachtu a skasám hlavní. Po třinácti hodinách na moři mě bolí celý tělo. Mám pocit, jako by se mi obličej napnul na rám a vysušil na slunci a větru. A jelikož jsem dvakrát za den čurala do odtokového kanálku, jsem zralá na to dát si horkou sprchu.

Když se přiblížím ke kanálu mezi Severním a Jižním ostrovem Bimini, rozsvítím Benovu baterku a hledám navigační bóje. Ve tmě není skoro nic vidět, z ostrovů moc světla nevychází. Plachetnice kýlem zadrhne o dno a moje srdce zadrhne spolu s ní.

„Ne!“ Roztočím kormidlo ve snaze strhnout loď tam, kde tuším střed kanálu, ale ani se nehne. „Přece tady teď neuvíznu!“

Zařadím zpátečku a chci z toho průseru vycouvat, ale nic se nestane. Vyjeknu – něco mezi pláčem a hysterickým smíchem. Jsem tak blízko pevnině, že bych mohla vyskočit z lodi a doběhnout na břeh.

„Do prdele.“

Zalovím v úložném prostoru na přídi a hledám telefon, abych si našla časy přílivu a odlivu, jenže tu není signál. Ale všechno špatné je k něčemu dobré – fakt nechci vědět, kolik mi přišlo esemesek a kolik mám zmeškaných hovorů. Hodím zbytečný telefon do skříňky a modlím se za příliv. Jinak mě čeká fakt nekonečná noc.

Jelikož momentálně nikam nepluju, slezu do kajuty a udělám si krůtí sendvič – věc, která se v tu chvíli asi nejvíc blíží sváteční večeři na Díkůvzdání. Máma se nejspíš urazila, že nepřijdu, a já znovu myslím na to, jestli tuhle svou spontánní akci přece jen nevzdám. Až nebudu trčet na mělčině, mohla bych se vrátit na Floridu. Vyškemrat si zpátky svoji práci. Bydlet na lodi. Dělat, že je všechno v cajku, dokud by to v cajku nebylo. To by bylo fajn, ne? Až na to, že Benovi by obyčejný „fajn“ nestačilo; on chtěl něco neobyčejnýho. Neměla bych chtít to samý?

Kdyby tady byl, vysmál by se mý bezradnosti a řekl by: „Když tě nikdo neviděl, stalo se to vůbec?“ Na vratipeň by zavěsil solární lodní lampu, otevřel pivo a pustil si svůj oblíbený výběr muziky na plachtění. Udělal by z tý katastrofální chvíle večírek. Když dojím sendvič, napodobím tenhle postup, jako by to byl rituál, kterým můžu Bena přivolat zpátky.

Nefunguje to.

Bez Bena je toho na mě moc. Po pár písničkách hudbu vypnu a zaposlouchám se do tichýho a rytmickýho ševelení vln olizujících břeh. Jenže myslím na něj, a to mě neuklidní. Vstanu a přecházím v kokpitu ze strany na stranu. Rozhoupávám tím loď a doufám, že třeba písek na dně uvolní svoje sevření. Připadám si hloupě, ale loď se najednou pohne. Začne driftovat, poháněná kupředu proudem. Honem nahodím motor a stočím ji do hlubší části plavebního kanálu, kde se držím, dokud nedopluju do kotviště.

Stojím na přídi, připravená spustit kotvu. Kolem není moc lodí. To je úleva, protože nikdy nevím, kolik lana mám při kotvení odvinout, a stejně tak nepoznám, jestli je kotva dole skutečně dobře zaháknutá. Rozsvítím signální kotvicí světlo na hlavním stěžni a vytáhnu žlutou vlajku, aby bahamští celníci poznali, že jsem ještě neprošla odbavením.

Nakonec si zalezu do postele v příďovým výklenku – v šatech, co jsem měla celý den na sobě – a prosím Boha, Bena a Vesmír, ať kotva vydrží přes noc a já se ráno neprobudím rozmáznutá o náplavku.

opilý kaleidoskop
(3)

Když se probudím, nebe je našedle modrý, což může signalizovat buď úsvit, nebo soumrak. Cestovní budík vedle mojí hlavy ukazuje 6:09. To moc nepomůže. Připadá mi nemožný, že bych prospala celou noc a větší část následujícího dne, ale když vylezu z kajuty, většina slunečního pomeranče je za obzorem. Večerní oblohu zbarvují červený a fialový cákance připomínající dílo zuřivýho abstraktního malíře. Jasně, říká se „večerní červánky – námořníka radovánky“, takže to vypadá slibně. Zítra bude pěkný počasí.

Zatímco jsem vyspávala, loď kupodivu nikam neoddriftovala. Ani ji nepřevrátil proud, ani se nesrazila s jinou lodí. Menší zázrak. Dojdu na příď, zkouknout včerejší poloamatérskou práci s kotvou. Když jsme někde kotvili s Benem, vždycky co pár hodin chodil kontrolovat, jestli kotva drží. Jakmile se to moc rozhoupalo, vyskočil z postele pod dojmem, že driftujeme. Úlevu vystřídá pocit viny. Měla jsem to hlídat. Ben by to dělal.

Kotva ale kotví a já si připadám odpočatá jako už dlouho ne.

A hladová.

Láká mě vypravit se v nafukovacím člunu na břeh na večeři. Z jednoho z barů na pobřeží hraje reggae a nese se po vodě až ke mně, jenže jsem propásla úřední hodiny celní správy. Možná že by si toho nikdo nevšiml, ale nemíním se kvůli zbytečnému porušování zákonů dočkat tučné pokuty. Tak si místo toho naliju skleničku červenýho vína a udělám si bezmasý špagety, který sním přímo z kastrůlku.

Zítra vyřídím celníky a imigrační úřad a zkusím se nějak dovolat mámě. Nejspíš je bez sebe strachy, jenže na mobilu pořád ještě nemám signál a přímořský vánek s sebou sice přináší Boba Marleyho, ale ne wi-fi.

Zítra se rozhodnu, co udělám pozítří. Plavba z Miami byla nejsnazší částí Benova plánu a já ji rozhodně moc dobře nezvládla. Chci riskovat, že mě cestou přes souostroví opustí štěstí?

Pro dnešek umyju nádobí a natáhnu se na přední palubu. Koukám na noční oblohu a vzpomínám, jak jsme na ni takhle koukávali s Benem. Ukazoval mi souhvězdí. Nepamatuju se, který, vím jenom, že jsme kotvili v náruči mangrovníků v zátoce Key Largo a obloha byla posetá hvězdami, jako bychom měli vesmír na dosah ruky.

„Tamhle,“ řekl třeba, „ta hvězdička dole. Ta je tvoje, Anno. Už napořád.“

Nechala jsem si tehdy pro sebe, že světýlka, co vidíme, pocházejí mnohdy z dávno vyhaslých hvězd. Žádná vyhaslá hvězda by přece nemohla být moje. Kdybych se dívala pozornějc, kam ukazuje, možná bych tu hvězdu dneska dokázala najít. Ale na tom nesejde. Už vím, co to je upínat se na světlo vyhaslý hvězdy.

°°*°°

Moje druhý ráno na Bimini je tak zářivý, že nechápu, jak jsem mohla to včerejší prospat. Tentokrát jsem ale zcela vzhůru. Nafouknu člun a dopluju do přístavu, kde je celnice. Mám u sebe cestovní pas, papíry k lodi, vstupní formuláře i hotovost na poplatky. S Benem jsme četli děsivý zkazky o tom, jak úředníci v Karibiku automaticky očekávaj úplatek nebo si připočítávaj vymyšlený „daně“, jelikož tam neexistuje úřední moc, která by jim v tom zabránila. Ovšem bahamský celníci maj tak napilno, že mi rychle orazítkujou pas, vyinkasujou poplatky a je po všem.

Když jsem úředně odbavená, vrátím se na loď, kde si dám rychlou sprchu. Voňavá a převlečená zamknu kajutu a vyrazím na břeh.

Hlavní ulici ostrova lemují bary, kavárny, restaurace a domy s průčelími barvy zmrzliny. A před nimi parkuje víc aut, než bych na ostrově s délkou jedenácti kilometrů a šířkou pár stovek metrů čekala. Bimini připomíná oblíbenou hračku – je správně ošuntělý a ožvejkaný, přesto milovaný. Zapadnu do modrýho pidikoloniálu a koupím SIM kartu s bahamským telefonním číslem. Jako první vytočím číslo domů.

„Ach, díkybohu,“ zvedne to matka s úlevou. Na pozadí slyším mluvit Ráchel. Někdy mi připadá, jako bych měla dvě matky a jako by mi bylo pět, a ne pětadvacet. „Volala jsem pobřežní hlídku, abych nahlásila, že tě pohřešujeme, ale řekli mi, že nemůžou nic dělat, protože jsi opustila území státu.“

„Promiň, že jsem nezavolala dřív,“ řeknu. „Připlula jsem předevčírem až pozdě večer a prospala patnáct hodin v kuse. Až teď jsem se dostala na břeh a mohla si zařídit místní telefonní číslo.“

„Já to nechápu, Anno. Ty ses snad zbláznila!“

Nevolala jsem jí, abych se s ní hádala, ale i tak se uchýlím do defenzívy. „Neříkalas mi snad, že se mám v životě někam posunout?“

„Ale tohle přece není posun,“ vyhrkne matka. „Plavíš se na Benově lodi, plníš si jeho sen. Tohle není tlustá čára za minulostí; ty se v minulosti babráš.“

„Třeba se potřebuju babrat.“

„Anno, už to bude skoro rok.“

„Nevěděla jsem, že truchlení má spotřební lhůtu.“

„Takhle jsem to nemyslela. Měla bys jít na terapii.“ Popotáhne a mně dojde, že brečí, a připadám si ještě hůř. „Nikdy jsem se o tebe nemusela bát, jenže teď nedělám nic jinýho.“

„Promiň.“

„Nechci, aby ses mi omlouvala, Liebchen; chci, abys byla šťastná. I Ben by chtěl, abys byla šťastná.“

K nejhorším věcem na životě po Benovi patří, že najednou všichni přesně vědí, co by Ben chtěl. Chtěl by, aby sis někoho našla. Chtěl by, abys byla šťastná.

„Jo, jasně,“ ucedím, „jenže jeho smrt se postarala o pravej opak.“

„Prosím, přijeď domů.“

„Nemůžu.“

Máma se nahlas rozbrečí, načež v telefonu zachrastí a vezme si to Ráchel. Obrním se proti blížící se bouři. „Anno, koukej se na to pěkně rychle vysrat. A myslet projednou zas na někoho jinýho než na sebe.“

Když jsme byly malý, měly jsme k sobě s Ráchel blízko. Jsme od sebe jen dva roky, takže jsme si spolu hodně hrály, chodily jsme spolu do školy. Táta – než odešel – o nás říkal, že jsme si podobný jak vejce vejci. Jenže když se pak Ráchel narodila Maisie, něco se změnilo. Občas se přistihnu, že trochu žárlím, a vůbec nechápu proč. Ráchel má práci, která ji baví, a krásný dítě. Já mám místo života zející propast.

„Řekni mámě, že jí za pár dní zase zavolám,“ a zavěsím.

Plavbu z Floridy rozhodně nelze považovat za úspěch, to fakt ne – zaspala jsem, málem se nechala rozdrtit obří nákladní lodí a jen pár metrů od cíle najela na mělčinu. Ale možná jsem si vybrala všechnu smůlu naráz dopředu. Třeba fakt zvládnu prokličkovat mezi ostrovy Baham do Karibiku.

Až na to, že plavit se z Turks a Caicos do Portorika znamená strávit čtyři sta mil na otevřeným moři, vydaná na pospas nevyzpytatelným větrům. Zkratka neexistuje. To rozhodně nezvládnu celý sama. Potřebuju sehnat někoho, kdo mi pomůže.

V přístavu objevím vývěsku plnou inzerátů na kurzy potápění a vybledlých letáčků na rybářský soutěže. Nechám tam taky jeden inzerát:

HLEDÁM ZKUŠENOU POSÁDKU NA PLAVBU Z TURKS A CAICOS

DO PORTORIKA. PLAT DOHODOU, STRAVA ZAJIŠTĚNA. V PŘÍPADĚ

ZÁJMU O DALŠÍ INFORMACE POŠLETE SMS

NA TEL. Č. 555 625 6470.

S lehkým pocitem nervozity opustím turistický komplex a vydám se na jih. Na ostrově to žije, všude je fůra turistů, co jezdí na golfových vozíčcích. Místní na hlavní ulici se zdraví a pokřikujou na sebe. Odbočím do menší postranní uličky, která mě zavede napříč celým úzkým ostrovem na prostranství s několika plážovými hospůdkami. Přede dveřmi jedné z nich postává hlouček mladíků, hlučně se baví, pijou pivo a poslouchají taneční hudbu dunící z reproduktorů zavěšených na průčelí. Za hospůdkami je pláž, kde leží lidé na dekách. V písku se válí pes a ve vodě si hrajou děti. Moře září barvami – tyrkys a zeleň a kobaltová modř – tak živými, že se zdá až neskutečný.

Vejdu do podniku s monogramem CJ’s na vývěsním štítu. Objednám si k obědu vajíčkový sendvič a z lednice vytáhnu pivo.

„Můžete si počkat vzadu,“ kývne na mě žena za pultem a ukáže na dveře. „Až bude jídlo hotový, zavoláme vás.“

Za restaurací je dřevěná terasa s piknikovými stoly s výhledem na pláž. U jednoho si povídají dva chlapíci a usrkávají Heineken. Brebentí tak rychle a s tak nezvyklým přízvukem, že jim vůbec nerozumím. Vyfotím pláž telefonem, pak se posadím na lavičku ve stínu pinie a čekám na oběd. To, jak se cítím, bych sice neoznačila přímo slovem spokojená, ale Bimini ve mně probouzí poněkud povznesenější náladu – jako by mi dávalo naději. Vajíčkový sendvič a pivo, víc teď nepotřebuju.

°°*°°

Po obědě si koupím další pivo a sejdu z terasy do písku. Lidi všude kolem jsou tu s někým. Rodiny. Páry. Skupinky vysokoškoláků, co nejspíš připluli trajektem. Vejdu do vody a brodím se příbojem. Předstírám, že jsem úplně v pohodě, že mi nevadí, že jsem na tropickým ostrově uprostřed jiskřivýho oceánu sama.

Zatímco mi vlny omývají lýtka, přistoupí ke mně snědý, asi devítiletý klučina v hnědých ustřižených kraťasech, ze kterých crčí voda. V ruce drží očíslovaný barevný kolíky na potápění. „Budeš nám je házet?“

Za ním postávají další děti a tváří se natěšeně. Holčička v růžových plavečkách se postaví na jednu nohu a poskakuje po sypkým písku, snaží se udržet rovnováhu. Jiný kluk návodně kývá hlavou, jako by mi napovídal.

„Jasně.“ Vezmu si kolíky, popojdu do větší hloubky a hodím je co nejdál. Děti zavřísknou a potopí se za nimi, jejich nohy čeří hladinu. Jeden chlapeček se vynoří se dvěma kolíky. Holčička s jedním. Ten první kluk má zbylé tři, drží je nad hlavou jako trofej.

Připomene mi to, jak jsme se o prázdninách se sestrou potápěly pro drobné mince do hotelových bazénů. Kdo jich nasbíral nejvíc, vyhrál. Skoro vždycky vyhrála Ráchel.

„Ještě! Prosím?“ škemrá chlapeček.

„Ellisi!“ zavolá na něj žena z deky. „Neotravuj paní. Nestojí o to dělat ti házecího panáka.“

„Mně to nevadí,“ ubezpečím ji a vezmu si od Ellise kolíky. Znovu je hodím do moře a v tu ránu se kolem mě prožene houf dětí. Hupsnou do vln a já se loudám zpátky do restaurace CJ’s pro další pivo.

U barového pultu stojí nějací tři chlapíci v rybářských tričkách, plavkových trenýrkách a kšiltech proti slunci. Ten v bledě modrým triku mě zmerčí, když si beru pivo z lednice. Z trojice je mi věkově nejblíž. Usměje se a prohlásí: „Zvu tě.“

A najednou jsem na Bena strašně naštvaná. Vím, že s depresí zkoušel bojovat. Když jsme se poznali, zrovna řešil – kdoví po kolikátý v životě –, jaké léky spolu může kombinovat, aby to zabíralo a současně neškodilo. Ale jestli měl sebevražedné sklony, proč nevyhledal pomoc? Proč mi to neřekl? Tady jsme teď měli být spolu, ne jen já sama.

Do hajzlu s tebou, Bene Braithwaite.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Plán plavby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.