Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Dobrodružství v Paříži

Vydání první

Copyright © 1981 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2519. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Wings of Ecstasy vydaného

nakladatelstvím Barbara Cartland Ebooks Ltd. v roce 2012

Český překlad © 2022 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1844-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1845-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Barbara Cartland

Dobrodružství

v Paříži

POZNÁMKA AUTORKY

Přestože je Wiedenstein fiktivní země, detaily týkající se Paříže za druhého císařství jsou historicky věrné.

Slovo demi-mondaine poprvé použil Alexandr Dumas, aby popsal svět déclassés – svět, který začíná tam, kde končí legální manželství, a končí tam, kde začíná vztah s milenkou.

V jedné Barrièrově hře říká jedna z postav: „Není to ani aristokracie, ani buržoazie, ale pluje na oceánu Paříže.“

Tucet kurtizán, královen své profese, byl znám jako le garde. Každá z nich považovala svou krásu za svůj kapitál a vydělávala tak na ní úžasné peníze. La Païva, narozená v moskevském ghettu, nosila diamanty, perly a drahé kameny v hodnotě dvou milionů franků a byla nazývána „velkou zhýralkyní století“. Její milenec, kníže Henchel von Donnersmarch, sledoval pochod svých krajanů městem, když pruská armáda vstoupila do Paříže roku 1871, tedy dva roky poté, co se odehrává tento román.

Kapitola 1.

1869

Arcivévoda z Wiedensteinu byl začtený do novin a zbytek rodiny snídal naprosto tiše. Neměli snídani rádi, protože nikdy nevěděli, jakou bude mít jejich otec náladu.

Princ Kendric si vzal poslední toast, namazal si ho po anglickém způsobu máslem a marmeládou, rychle ho spolykal a odstrčil židli.

V ten okamžik jeho matka, arcivévodkyně, vzhlédla od dopisu, který četla, a významně si odkašlala. Zahleděla se na noviny, za nimiž se skrýval její manžel, ale ten neodpověděl.

„Leopolde,“ řekla mu hlasem, který musel nutně přitáhnout pozornost.

Arcivévoda pohlédl přes noviny s výrazem, který prozrazoval, jak ho vyrušení podráždilo, zachytil pohled své ženy a řekl: „Ano, ano, jistě.“

Princ Kendric a jeho dvojče, princezna Marie-Therese, které celá rodina říkala Zena, se na sebe s obavami podívali. Měli pocit, že dostanou přednášku, což nebylo nic neobvyklého.

Arcivévoda pomalu složil noviny na stůl a sundal si brýle. Pokud mohl, nikdy je nenosil na veřejnosti, protože měl pocit, že ničí jeho vzhled.

Býval – a stále byl – velmi pohledný. Wiedensteinské mince mu v tomto ohledu příliš nelichotily.

Celý jeho život jeho vzhled chválily krásné dívky, které se kolem něj motaly, což se snažil neúspěšně skrýt před svou ženou.

„Váš otec s vámi chce hovořit,“ poznamenala arcivévodkyně poněkud zbytečně.

Princ Kendric si přál, aby býval byl odešel z místnosti dříve, ale byl si jistý, že i kdyby se o to pokusil, jeho matka by mu v tom zabránila.

Arcivévoda si odkašlal. „Od vašich učitelů jsem obdržel,“ začal pomalu a pompézně, „vaše vysvědčení za poslední tři měsíce.“

Zarazil se, protože pohlédl na svou dceru a pomyslel si, jak jí to dnes mimořádně sluší, a to narušilo tok jeho myšlenek.

Pak přeletěl očima na svého syna a pohled mu ztvrdl.

„Tvé vysvědčení, Kendricu,“ řekl mu, „není ani zdaleka takové, jak jsem doufal. Všichni tví učitelé říkají, že by ses zlepšil, kdyby ses více snažil, a já nemohu pochopit, proč o to neusiluješ.“

„Ale usiluji, papá,“ bránil se Kendric. „Ale podle mého názoru nás učí staromódně a popravdě řečeno mimořádně nudně.“

Promluvil tak otevřeně, že arcivévodkyně zadržela dech a Zena na něj nervózně pohlédla.

„Pouze špatný dělník si stěžuje na své nástroje,“ opáčil arcivévoda ostře.

„Pokud byste mi dovolil studovat na univerzitě –“ začal Kendric.

Toto byl jejich starý spor a arcivévoda mu nyní skočil do řeči: „Půjdeš do armády. Je nezbytné, abys byl schopen velet našim jednotkám, až zaujmeš mé místo, a Bůh ví, že ti trocha disciplíny udělá dobře.“

Nastalo ticho a bylo jasné, že se princ Kendric kouše do rtu, aby neřekl to, co měl na jazyku.

Otec a syn na sebe beze slova zírali a vtom se vmísila arcivévodkyně: „Pokračuj a řekni dětem, jaké s nimi máš plány. Musejí to slyšet.“

Jako by ho tím probrala do reality, arcivévoda pokračoval: „Vaše matka a já jsme o vašich vysvědčeních dlouze diskutovali. Zeno, tvé výsledky nejsou o nic lepší než Kendricovy, obzvláště co se týká němčiny.“

„Gramatika se mi zdá velmi složitá, papá,“ odvětila princezna, „a Herr Waldshutz je, jak říká Kendric, tak pomalý a mluví tak rozvláčně, že je těžké neusnout.“

„Dobrá, rozumím vám,“ kývl arcivévoda, „a právě proto jsem se rozhodl vás poslat do Ettengenu.“

„Do Ettengenu, papá?“ zvolala Zena šokovaně.

„Je naprosto nezbytné, aby se Kendricova němčina zlepšila,“ poznamenal arcivévoda, „než pojede do Düsseldorfu.“

Kendric slyšitelně zalapal po dechu a pak se zeptal zvýšeným hlasem: „Proč bych měl jezdit do Düsseldorfu?“

„To ti hned povím,“ pokračoval arcivévoda. „Tvůj švagr navrhl, a já to považuji za skvělý nápad, abys strávil rok v kasárnách, a tím měl možnost absolvovat výcvik, který je určen pro kadety pruské armády.“

„Rok mezi těmi krvežíznivými válečnými štváči!“ zvolal princ Kendric. „Nedovedu si představit nic horšího.“

„Bude to pro tebe dobré. A kromě toho uděláš, co ti řeknu,“ odsekl arcivévoda.

„Odmítám! Naprosto to odmítám!“ mumlal princ Kendric, ale v hlase se mu ozývalo téměř zoufalství.

„A co se týče tebe, Zeno,“ pokračoval arcivévoda a otočil se k dceři, „vzhledem k tomu, jaký tropíte povyk, když máte být každý jinde, pojedeš s Kendricem do Ettengenu a pokusíš se zlepšit svou němčinu. A až se Kendric odebere do Düsseldorfu, naplánovali jsme pro tebe s matkou svatbu.“

Nyní byla na řadě Zena, aby ztuhla úlekem.

„Svatbu, papá?“ zeptala se a nebylo pochyb o tom, že má v očích strach.

„Je ti osmnáct a už nějakou dobu pro tebe hledáme vhodného ženicha,“ kývl arcivévoda. „Osobně jsem doufal, že to bude vládnoucí kníže nějakého sousedního státu, ale bohužel jsou buď ženatí, nebo příliš mladí.“

Zena si ulehčeně oddechla, to už ale její otec pokračoval: „A pak tvou matku napadlo, že by ses mohla provdat za někoho z její vlasti. I já sám jsem považoval za velké štěstí, že se mi podařilo získat za manželku příbuznou anglické královny.“

Arcivévodkyně mu poděkovala úklonou hlavy. Pak, jako by to už nemohla vydržet, se vmísila do hovoru.

„Musíš pochopit, Zeno, že vzhledem k tomu, že jsi až druhá dcera, není pravděpodobné, že bychom ti za muže dokázali najít prince z královské krve a nebo, což by se mně líbilo nejvíce, samotného panovníka.“

„Ale já se nechci vdávat – za nikoho, mamá!“

Arcivévodkyně se zamračila. „Nebuď směšná,“ vyštěkla. „Samozřejmě že se vdáš, a čím dříve, tím lépe. Kendric bude v Düsseldorfu a já vím, jak otravná býváš, když jsi bez něj.“

Byla to pravda. Zena pohlédla přes stůl na své dvojče a zjistila, že se mračí na stříbrnou nádobku s hořčicí, zjevně zabraný do uvažování o vlastních problémech.

„Napsala jsem své sestře Margaret,“ pokračovala arcivévodkyně, „která je, jak dobře víš, dvorní dámou královny Viktorie a těší se její důvěře. Máme veliké štěstí, že nás poctila svou radou.“

„A jak zněla, mamá?“ zeptala se Zena. Měla pocit, že má tak vyschlé rty, že skoro nedokáže promluvit.

„Má sestra Margaret mi odpověděla, že vzhledem k tomu, že v Anglii v současnosti nejsou žádní princové ve správném věku, navrhla královně – a ta s tím souhlasila – že by ses mohla provdat za anglického vévodu.“

Arcivévodkyně se zarazila, ale když Zena nepromluvila, pokračovala: „V současné době existují dvě rodiny, které jsou z matčiny strany příbuzné s královským rodem, a jak moje sestra, tak královna se domnívají, že spojenectví mezi jednou z nich a námi by bylo výhodné pro obě země.“

„Ale – já se nechci provdat – za Angličana – mamá.“

„Jaké bys mohla mít vůči nim výhrady?“ podivila se arcivévodkyně hněvivě.

Zena si uvědomila, že ať už odpoví cokoli, bude to nevyhnutelně znamenat, že bude na matku hrubá. Proto sklopila zrak do talíře.

„Tuto dětinskou poznámku budu ignorovat,“ odtušila arcivévodkyně jízlivě.

„Tak už to dořekni, drahoušku,“ vmísil se vévoda. „Nemůžeme tu být celý den.“

„Snažím se o to, Leopolde,“ odsekla jeho žena chladně. „Ale děti mne pořád přerušují.“

„Teď jsou úplně zticha,“ poznamenal arcivévoda.

„Abych se vrátila k tomu, co jsem říkala,“ pokračovala pomalu arcivévodkyně, „má sestra Margaret mi napsala, že v Anglii jsou nyní dva vévodové, kteří by připadali v úvahu jako tví budoucí manželé. Vévoda z Gatesfordu je ovšem podle ní příliš starý, i když nedávno ovdověl.“

Arcivévodkyně čekala, že se Zena zeptá, kolik mu je, ale ta mlčela, a tak pokračovala.

„Jeho Milosti bylo nedávno šedesát, a i když je to velmi významný a skvělý člověk, s tvým otcem jsme se rozhodli, že má sestra pravdu a že ho neoslovíme.“

„Těžko se mohu provdat za muže, který je starší než papá,“ řekla Zena.

„Provdáš se za muže, jehož určíme,“ ucedila arcivévodkyně. „A tak jsme trochu neochotně zvolili vévodu z Faverstone, kterému je teprve třiatřicet. Jeho matka byla královnina sestřenice z druhého kolena a vévoda je rovněž vzdálený příbuzný strýce Jejího Veličenstva, vévody z Cambridge.“

„Má všechny předky naprosto v pořádku,“ vmísil se arcivévoda.

„Máš úplnou pravdu, Leopolde,“ kývla arcivévodkyně. „Já si jen přála, aby se Zena provdala za staršího muže, který by nejenom kontroloval její politováníhodně lehkomyslnou povahu, ale rovněž ji vzdělal v zodpovědnosti, kterou přináší postavení, do něhož se narodila.“

„Dříve nebo později se to naučí,“ podotkl arcivévoda.

Měl pro svou druhou dceru velkou slabost a připadalo mu, že se mu podobá víc než ostatní jeho děti. Proto měl vždycky tendenci ji bránit, když se její matka rozhodla ji kritizovat a hledat na ní chyby.

Arcivévodkyně dávala přednost svému nejstaršímu synovi, její skutečná náklonnost ovšem patřila mladšímu synovi, kterému ještě nebylo čtrnáct let.

Princ Louis působil více anglicky než ostatní její děti, a proto byl arcivévodkyni velmi blízký.

Byla to chladná žena, velmi přísně vychovaná v anglické domácnosti, kde se projevy citů považovaly za sprosté a nevychované.

Když se díky svému spojení s královským rodem provdala za vládce Wiedensteinu, zamilovala se do svého krásného manžela na první pohled, své city však nikdy nedokázala projevit.

Arcivévoda byl tehdy romantický Romeo, který miloval krásné ženy a před svatbou udržoval mnoho vášnivých milostných vztahů.

Své ženě nerozuměl, ale choval se k ní s respektem, a časem si dokonce vybudoval jistou náklonnost pro její strohé kvality.

Bývalo by ho šokovalo, kdyby tušil, jak zoufale žárlí na jeho favoritky či jak trpí, když ví, že se mu nelíbí její vzezření podobné chladné soše.

Nicméně společně se jim podařilo přivést na svět velice krásné potomky. Arcivévodkyně ovšem považovala za krajně nešťastné, že se její tři dcery vzhledem i povahou podobají svému otci, a rovněž její nejstarší syn, princ Kendric, připomínal spíše Wiedensteiny než anglickou část svého rodu. Doufala proto, že její dvě mladší děti budou jiné, a zatím se zdálo, že její nejtajnější naděje splňuje princ Louis.

Zena uvažovala o tom, co jí matka řekla, a i když jí připadalo, že vévoda z Faverstone vypadá jako lepší nápadník než onen druhý muž, stejně se nechtěla vdát za Angličana.

Nikdy, ani když byla úplně malá, arcivévodkyně neprojevila vřelost, nikdy si v její přítomnosti nepřipadala hýčkaná ani chtěná.

Arcivévodkyně jí neustále něco vytýkala, přísně ji trestala a zcela ignorovala její názory a v dívce to vyvolalo pocit, že jsou všichni Angličané arogantní, bezcitní a diktátorští. Proto když přemýšlela o svatbě, doufala, snila a modlila se, aby si mohla vzít Francouze.

Malé wiedensteinské království na východě sousedilo s Bavorskem. Na severu to byla provincie Heidelberg, která patřila Prusku, a na západě sdílelo kratičkou hranici s Alsaskem ve Francii.

Většina obyvatel Wiedensteinu byla francouzského původu s příměsí bavorské krve.

Zena a její bratr proto museli umět jak francouzsky, tak německy, a jejich vychovatel, který byl Prus, jim neustále vyčítal, že je jejich němčina měkká a hovorová jako němčina Bavorů.

Z úcty k arcivévodkyni se ovšem v paláci mluvilo anglicky.

Když byl její otec z doslechu, Zena říkávala, že Wiedensteinové jsou národem míšenců. Vždyť i v jejich vlastní rodině to byla pravda, neboť otcova matka byla napůl Maďarka.

„Každý ví,“ řekl jednou Kendric své sestře, „že právě proto máme v sobě divokou krev.“

„Nedostali jsme příliš příležitostí ji ukázat,“ odvětila Zena rozhořčeně.

„Musíme počkat, až vyrosteme,“ uklidňoval ji Kendric.

Když teď on dokončil školu a i ona už kromě návštěv soukromých učitelů nestudovala, měli začít žít každý jinde a Zenu při té představě bolelo srdce, protože cítila, že když ztratí Kendrica, ztratí i polovinu sebe.

Konečně směla rodina odejít ze snídaňového salonku a Zena musela vyslechnout Kendricovo vyprávění o hrůzách, které zažije v německých kasárnách.

„Slyšel jsem, že kadetům se tam rozkazuje jako zvířatům,“ stěžoval si. „A když mají trochu volného času, musí spolu bojovat, a čím více mají jizev, tím pyšnější jsou.“

Zena zděšeně vykřikla. „Ach Kendricu, to se ti nesmí stát.“

„Stane,“ řekl Kendric pochmurně.

Byl to mimořádně pohledný mladík, který si byl vědom svých předností, a Zeně připadala představa, že ho někdo úmyslně znetvoří, naprosto děsivá.

Jakmile se jim podařilo odejít od rodičů, spěchali do svého soukromého salonku – a nyní se na sebe zoufale dívali. Jako by se zhroutil celý jejich svět, který býval tak bezpečný, a oni se náhle ocitli v říši zoufalství, odkud nebylo úniku.

„Co budeme dělat?“ ptala se Zena. „Co můžeme dělat, Kendricu? Nemohu tě na celý rok ztratit.“

„Není to jen na rok,“ opravil ji Kendric, „ale na celý život.“

Zena vykřikla. „Budu se muset vdát za toho strašlivého vévodu, a to bude ještě horší než to, co musí ubohá Melanie snášet s Georgem.“

Dvojčata ztichla, protože jim na mysli vytanulo neštěstí jejich starší sestry. Byla provdaná za korunního prince z Fürstenburgu, což byl zdánlivě nezávislý stát na severu Německa, který však ve skutečnosti ovládalo Prusko.

Melanie prince nenáviděla od okamžiku, kdy ho spatřila poprvé, jenže manželství bylo uzavřeno právě tak, jak bylo domluveno, a když dívka čas od času přijela domů, vyprávěla jim, jak je nešťastná.

„Nenávidím Georga,“ opakovala pořád dokola. „Je nafoukaný, paličatý a nesmírně hloupý.“

„Ach Melanie, je mi tě tak líto,“ litovala ji Zena.

„Neposlouchá nic z toho, co mu říkají ostatní,“ pokračovala Melanie, „a výsledkem je, že všichni u dvora jsou tak zoufale nudní, že mám pocit, jako bych byl pohřbena zaživa.“

Zena si nyní na sestřino vyprávění vzpomněla a pomyslela si, že se jí stane totéž.

Pokud jsou všichni Angličané jako její matka, zadusí ji to.

Kromě matčiných příbuzných, kteří k nim čas od času přijížděli na návštěvu, znala Angličanů jen málo.

Arcivévodkyně byla nejmladší z početné rodiny a všechny její sestry a bratři si vzali za členy královské rodiny. Zeně připadalo, že se chovají daleko povýšeněji a arogantněji, než by napadlo jakéhokoli wiedensteinského panovníka.

Jediný okamžik, kdy se chovali alespoň trochu lidsky, byl, když mluvili o koních, a to, co řekl její otec, než odešli od snídaně, Zenu utvrdilo v tom, že vévoda z Faverstone bude přesně jako oni.

„Tvá matka navrhla, Zeno,“ řekl jí, „že sem vévodu z Faverstone pozveme příští měsíc na Prix d’Or.“

To byl nejdůležitější dostih celého roku, na který majitelé z celé Evropy přiváželi své koně, aby se utkali o hlavní cenu.

Když Zena neodpověděla, její otec pokračoval: „Faverstone nás tak uvidí při nejlepší příležitosti a setká se s elitou země. Je to exkluzivní zábava, díky níž pochopí, že se k nám nemusí chovat povýšeně jen proto, že je příbuzný anglické královny.“

„Nemáš důvod si myslet, že by se tak choval, Leopolde,“ opáčila arcivévodkyně.

„Znám Angličany,“ odvětil arcivévoda a Zenu napadlo, že jen řekl nahlas to, co si myslela i ona sama.

„Jak bychom mohli těm příšernostem zabránit?“ zeptala se nyní svého bratra.

Kendric neodpověděl, a tak pokračovala: „Je hrozné, že nás rozdělí, a navíc ještě budeme muset jet do Ettengenu a učit se tu příšernou němčinu.“

„Já ten jazyk také nenávidím,“ poznamenal Kendric, „a z toho, co mi řekl baron, jsem vyrozuměl, že profesor je ještě nudnější učitel než on sám.“

„Tím si můžeš být jistý,“ kývla Zena. „Musí mu být tak asi sto osmdesát, jinak bychom nemuseli jet my k němu.“

Arcivévoda jim totiž oznámil, že za tři dny odjedou do malé vesnice, kde budou bydlet u svého učitele, profesora Schwarze, protože ten už je příliš starý na to, aby přijel za nimi.

„Doprovodí vás,“ pokračoval jejich otec, „baron Kauflen a hraběnka baronesa Kaslerová, kteří dohlédnou na to, abyste se chovali jaksepatří a věnovali se učení. Pokud to bude jinak, budu se na vás po návratu zlobit.“

„Představ si, že strávíme tři týdny s těmi nudnými staříky,“ povzdechl si Kendric nyní.

„Mám sto chutí utéct,“ poznamenala Zena zoufale. „Jediný problém je – kam bychom šli?“

Chvilku bylo ticho, než se ozval Kendric: „Mám nápad!“

Zena se na něj s obavami podívala. „Jestli to způsobí, že se na nás mamá bude zlobit ještě více, nechci to vědět,“ řekla mu. „Víš přece, co se stalo, když jsi měl nápad minule.“

Nemluvila ovšem vážně, usmívala se.

Dvojčata se dostávala do potíží už od chvíle, co se narodila, a Kendric díky své bujné fantazii vymýšlel nehorázné lumpárny, za které pokaždé nevyhnutelně přišel trest.

Ale Zena ho milovala natolik, že dělala všechno, co po ní chtěl.

Kendric vyskočil a přešel přes pokoj.

V jejich salonku byl značný nepořádek čistě proto, že služebnictvo dávno vzdalo jakékoli snahy vnést do chaosu řád.

Na jedné hromadě se tam válely Kendricovy zbraně, rakety, jezdecké biče, fotbalové míče a hole na pólo spolu se Zeninými štětci a paletami, vyšíváním, které ji nudilo, ale matka na něm trvala, a knihami, které milovala a jejichž počet narůstal prakticky denně.

Knihy byly na policích u stěn pokoje, na stole, na židlích i na podlaze.

Všude byla rovněž spousta květin, které Zena natrhala v palácové zahradě a naaranžovala je se zručností, která se jinde v paláci projevovala jen zřídka.

Rovněž tam byly panenky, s nimiž si v dětství hrávala. Nyní je však používala jako dekorace, oblékala je do krásných šatů vyšívaných drahokamy a oživovala jimi strohé stěny s dřevěným obložením.

Když se Zena rozhlédla po místnosti, napadlo ji, že každý, kdo by se zde ocitl poprvé, by si musel udělat jasný obrázek nejen o jejích a Kendricových zájmech, ale také o jejich osobnostech a povahách.

V tu chvíli Kendric vykřikl, vyskočil a rozběhl se ke dveřím. Otevřel je, podíval se ven a zase je zavřel.

„Chtěl jsem se jen ujistit,“ vysvětlil jí, „že za dveřmi nikdo neposlouchá. Jsem si jistý, že už několikrát naše rozhovory vyslechl nějaký sluha nebo služebná a všechno hned vyzvonili komorné naší mamá, která neztrácela čas a podělila se o onu informaci právě s ní.“

„Tak se tedy mamá dozvěděla o té tvé roztomilé tanečnici,“ zvolala Zena.

„Nenapadá mě jiný způsob, jak by to mohla zjistit,“ kývl Kendric.

Tehdy došlo k hrozné hádce, protože se arcivévodkyně dozvěděla, že Kendric chodí v noci sám ven. Pokaždé se obratně vyhne hlídkám u brány a vydá se do divadla, kde večer co večer sleduje představení jisté velmi přitažlivé ruské baletky, po němž ji bere na večeři.

Když jeho „pobuřující chování“ vyvolalo obrovskou vlnu nevole, Kendric usoudil, že se matka mohla o jeho eskapádách dozvědět jediným způsobem – tedy že někdo vyslechl jeho hovor se Zenou, v němž jí líčil dívčiny půvaby a popisoval zábavu, kterou spolu zažívali.

Právě proto se nyní chtěl ujistit, že je tentokrát nikdo neposlouchá. Stejně se však posadil vedle Zeny a ztišil hlas.

„Poslyš,“ řekl jí, „mám nápad, ale musíš mi pomoci domyslet detaily.“

„Co tě napadlo?“

„Víš, kde profesor bydlí?“

„Viděla jsem to na mapě,“ odvětila Zena.

„Abychom se k němu dostali, musíme přestoupit na nádraží v Hoyes.“

Zena se na něj tázavě zadívala. V očích mu nyní hrály ohníčky, které nahradily zoufalou beznaděj, jako by ho jeho plán vzrušoval, ale zároveň trochu děsil.

„Víš přece, co se děje v Hoyes,“ pokračoval.

„Řekni mi to,“ požádala Zena.

„Rychlíky z celé Evropy tu staví cestou do Paříže.“

Způsob, jakým to řekl, Zenu přiměl, aby se narovnala a ostře na něj pohlédla.

„Co tím chceš říci? Co máš v plánu?“ zeptala se.

„Napadlo mne,“ řekl Kendric pomalu, „jak bychom mohli našim žalářníkům v Hoyes uprchnout a strávit týden v nejveselejším městě na světě.“

„Tobě přeskočilo,“ zvolala Zena. „Pokud jim utečeme, vrátí se okamžitě zpět, svěří se otci, a ten nás nechá zatknout.“

„To si nemyslím. Udělá cokoli, aby se vyhnul skandálu,“ odvětil Kendric. „Ale musíme to udělat chytře, Zeno, aby ti staří supi nic neprozradili ze strachu, že se oni sami dostanou do potíží.“

Zeně zazářily oči.

„Opravdu mi říkáš, Kendricu, že bychom mohli jet do Paříže místo ke starému nudnému profesorovi?“

„Není to něco, co bychom mohli udělat,“ opravil ji Kendric. „Je to něco, co uděláme.“

„Mamá a papá nás zabijí.“

„Jen pokud to zjistí.“

„A jak jim v tom zabráníme? Co když nás někdo pozná?“

„Jakmile budeme v Paříži, nikdo nás nepozná. Nikdo nebude vědět, kdo jsme.“

„Chceš říci, že budeme v přestrojení?“

„Samozřejmě. Nemyslíš si přece, že bych tam jel jako korunní princ Kendric z Wiedensteinu? Lidé z velvyslanectví by nám nedovolili dělat nic jiného než navštěvovat muzea.“

„Kendricu, to je příliš nebezpečné, příliš šílené.“

„Bůh ví, že mám právo udělat něco šíleného, když mne pak čeká rok, kdy budu jen cvakat podpatky a poslouchat rozkazy,“ ucedil Kendric hořce.

„Od papá je kruté, že se rozhodl poslat tě na takové místo. Jsem si jistá, že ho o tom přesvědčil náš příšerný švagr.“

„Právě na takovém místě by se Georgovi líbilo,“ uznal Kendric.

„Ale – opravdu bychom mohli jet do Paříže?“ zeptala se Zena.

Věděla, že jestli Kendric začne tirádu proti Georgovi, kterého oba neměli rádi, sklíčí ho to ještě více.

Někdy se Zena budila v slzách, když uvažovala, co její sestra s takovým mužem zažívá.

Myšlenka na Georga jí připomněla, že si má vzít Angličana, a protože ji ta představa děsila, rychle řekla: „Prozraď mi svůj plán. Jak se tam dostaneme, jak to všechno zvládneme a kdo budeme předstírat, že jsme.“

„V Hoyes utečeme svým věznitelům,“ začal Kendric. „A až budeme v rychlíku, nikdo nám nezabrání dorazit do Paříže. Samozřejmě by mohli poslat telegram s naším popisem, ale myslím, že jim v tom dokážeme zabránit.“

„Jak?“ zeptala se Zena.

„To ti řeknu potom,“ odvětil Kendric. „Ještě to nemám domyšlené.“

„Tak mi pověz, co budeme dělat, až dorazíme do Paříže.“

„V ten okamžik princ Kendric a princezna Marie-Therese přestanou existovat.“

„A kým se staneme?“

Kendric se na ni zkoumavě zadíval.

„Hrozně by mne omezovalo, kdybych do Paříže dorazil se sestrou, o kterou se musím starat a dělat jí garde.“

„Ale předstírat, že jsem tvá žena, by ti svázalo ruce ještě více.“

„Přesně,“ odvětil. „A to nám nechává pouze jedinou možnost.“

„A to jakou?“

„Musíš se stát mou chère amie. Bude to trochu nošení dříví do lesa, ale nemohl bych být tak krutý a jet do Paříže bez tebe.“

„Jak by tě jen mohlo napadnout něco tak sobeckého, ošklivého a zlého? Samozřejmě že mě musíš vzít s sebou!“ vykřikla Zena.

Kendric ji vzal za ruce.

„Vždycky jsme dělali všechno společně a tohle bude naše největší a zároveň poslední dobrodružství. A i kdyby nás odhalili, bude to stát za to.“

„Samozřejmě že ano,“ souhlasila Zena.

„Tak dobrá,“ řekl Kendric. „Vlastně to bude výborný převlek.“

„Co?“

„Když se budeš tvářit jako má milenka.“

Zena zvrátila hlavu a rozesmála se. „Ach Kendricu, myslíš, že se odvážím? Představ si, co by na to řekla mamá, kdyby se to dozvěděla.“

„Pak se musíme modlit, aby se to nedozvěděla,“ prohodil Kendric pevně. „Ale chápeš, že pokud budeš považovaná za demi-mondaine, což je nové slovo, kterými se tyto dívky označují, budeš se mnou moci jít všude tam, kam dámy nesmějí?“

Zena sepjala ruce. „To bude vzrušující. Budeš mi jen muset říci, jak se mám chovat.“

Odmlčela se a pak provokativně dodala: „Jsem si naprosto jistá, že o tom víš všechno.“

„Jistěže ano,“ chvástal se Kendric.

„A víš také, kam bychom měli v Paříži jít?“

„Mám docela dobrý nápad,“ odvětil. „Jak dobře víš, od té doby, co jsem dosáhl plnoletosti, jsem v Paříži nebyl. Naposledy před dvěma lety, ale mí přátelé ze školy, z nichž někteří jsou starší než já, mluvili o Paříži v jednom kuse.“

Při vzpomínce na jejich hovory se usmál. „Philippe, jehož otec byl v diplomatických službách, mi vyprávěl o ženách, které jsou pod ochranou samotného císaře, knížete Napoleona a všech významných státníků a aristokratů a které si za své služby účtují horentní sumy.“

Zena se zatvářila zmateně. „Jaké služby?“ zeptala se.

Kendric si uvědomil, že se nechal příliš unést, a rychle řekl: „Protože gentlemani, s nimiž se – přátelí – se s nimi ukazují na veřejnosti, očekávají, že je zahrnou šperky.“

„Chceš říci, že je to podobné jako soutěž, kdo má nejlepší koně?“ zeptala se Zena.

„Přesně tak,“ zasmál se její bratr. „Takže se budeš muset nastrojit a samozřejmě i nalíčit, protože jinak ztratím tvář, až se s tebou ukážu ve společnosti.“

„To nebude těžké,“ poznamenala Zena. „Jak dobře víš, mamá považuje můj vzhled za ‚politováníhodně teatrální‘.“

Kendric se zasmál.

„Slyšel jsem ji říkat to mnohokrát. Je to způsobené kombinací barvy tvých vlasů a očí, ale s tím nemůžeš nic dělat.“

„To ne,“ kývla Zena, „ale třeba se to teď bude hodit.“

Kendric se na ni podíval, jako by ji nikdy předtím nespatřil.

„Víš, Zeno,“ řekl jí, „kdybys nebyla má sestra, úplně bys mě uchvátila.“

„Opravdu, Kendricu?“ zeptala se Zena se zájmem. „Nu, vynasnažím se, abych tě v Paříži nezostudila. A mám několikery nové šaty, které by měly být dostatečně elegantní.“

„Měla bys je ještě vylepšit,“ řekl jí Kendric. „Co jsem tak slyšel, ženy, které udávají tón, se oblékají opravdu mimořádně. Někdo na nějakém večírku říkal nedávno otci, že císařovna prý za šaty utratila patnáct set franků.“

„Nebesa,“ vydechla Zena. „Těžko můžeš čekat, že se tomu vyrovnám.“

„Ne, to samozřejmě ne,“ ujistil ji bratr. „Ale kdybychom si s sebou vzali dost peněz, možná by se nám povedlo koupit jedny šaty, které by nevypadaly mimo mísu. V každém případě máš aspoň vhodné šperky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobrodružství v Paříži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.