Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert a Kevin J. Anderson: Duna: Lady z Caladanu

Vydání první

Copyright © 2021 by Herbert Properties LLC

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2518. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dune: The Lady of Caladan vydaného

nakladatelstvím Tor Books v roce 2021

Český překlad © 2022 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1841-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1842-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Duna

Lady z Caladanu

The Caladan Trilogy (2)

Chovný program Kwisatze Haderacha byl stanoven tak, aby prospěl lidstvu, ale za jakou cenu? Za jakou lidskou cenu?

Lady Jessica, soukromé deníky

Myslí i srdcem se Jessica nacházela na dně propasti. S každou vteřinou se víc a víc vzdalovala od Caladanu, od vévody Leta a od Paula.

Poté co od Bene Gesseritu dostala ultimátum a hrozbu své rodině, ubírala se gildovním korábem přes hvězdné soustavy. Byla povolána na Wallach IX jako neposlušné děcko. Cesta raketoplánem z obří lodi na orbitě na pochmurnou studenou domovskou planetu Sesterstva jí nepřipadala jako hřejivý návrat domů.

Uvidí ještě někdy Caladan? Leta či Paula? Zavrtěla se na tvrdém sedadle plavidla. Možná že odpověď na tuto otázku závisí na tom, co od ní chce Matka představená Hariška.

Lodí zacloumal výjimečně silný boční vítr, pilot musel pozměnit způsob sestupu, zakroužit a vystoupat výš, dokud turbulence nepomine. Ostatní cestující si stísněně mumlali mezi sebou, ale Jessica mlčela. Potýkala se s vlastní turbulencí.

Vyhlížela kosočtvercovým okénkem na rozvířené mraky, které jako by odrážely stav její duše. Nenáviděla tu železnou ruku, kterou ji ovládá Sesterstvo. Byla od něj odloučena řadu let, tam na Caladanu se jí zdálo, že je nezávislá, ale pak Sestry zapráskaly bičem. Předvolání Bene Gesseritu se nedalo vzdorovat. Ctihodná matka Mohiamová jí pohrozila, že zničí vévodu i budoucnost rodu Atreidů, pokud neposlechne, a Sesterstvo mělo rozhodně prostředky k tomu, aby to mohlo provést.

Ženy chtěly Jessiku pro vlastní záměry, stáhly ji – natrvalo? – z Caladanu. Ještě nikdy v životě si nepřipadala tak sklíčená, oddělená ode všech a všeho, co milovala. Ale nemínila poslechnout pokorně jako ovce.

Raketoplán se znovu zakymácel ve vrtošivém vzduchu, vyhnul se bouři a začal konečně znovu klesat. Jessica sledovala, jak se blíží ke komplexu školy matek. Skrz závoj mraků rozeznala prastaré budovy a nové přístavby, skosené střechy s červenými taškami, nízký podrost na pozemcích areálu. Listí už nabralo jasně červenou a oranžovou barvu podzimu. Jednotlivé budovy byly propojeny, stejně jako početné ženy Sesterstva, všechny byly součástí složité a mocné politické mašinérie.

Jessica tu vyrůstala od plenek, bez rodičů, Sesterstvo ji vychovalo, vštípilo jí své učení a ovládalo její život od narození až k nevyhnutelné smrti. Bene Gesserit ji vlastnil.

Využila metod, které se naučila ve škole matek, soustředila se na dýchací cvičení a ta jí přinesla zklidnění a schopnost jasně uvažovat. Cítila, jak se jí svaly uvolňují. Musí být v co nejlepší formě, aby dokázala čelit tomu, co přijde dál.

Zatímco se soustřeďovala, turbulence kolem lodi ustaly, zbylé mraky nad přistávací zónou na okraji komplexu se rozestoupily. V caladanském oděvu se Jessica cítila nepatřičně, ale brzy ji přimějí převléknout se do tradičního černého roucha školy, aby si připomněla, že je pořád jedna z nich, navždycky jedna z nich.

Wallach IX se svým chabým sluncem a mrazivým klimatem byl odedávna místem, kde mladé ženy z řádu buď plnily náročné úkoly, nebo zklamaly. Jessica pocítila podivnou nostalgii po starém výcvikovém středisku, rozpolcená mezi věrností vůči Sesterstvu a své rodině. Prožila tu mnoho let, byla jako tvárná hlína, z níž si ženy mohly vymodelovat, co chtěly. Nakonec ji přidělily jako vázanou konkubínu mladému vévodovi s velkým potenciálem.

A teď je zpátky. Trápilo ji hluboké zlé tušení.

Matka představená Hariška, žena s pronikavýma očima a přímým, nekompromisním chováním, ji osobně uvítala na přistávací dráze. Navzdory svému věku měla stařena pozoruhodně vypjatou a hladkou pleť, snad díky účinkům pravidelné konzumace melanže. Plnila svou roli už desítky let, celý život sloužila řádu. „Pojď se mnou. Potřebují tě okamžitě.“ Nevysvětlila nic bližšího o naléhavé záležitosti, která Jessice převrátila život vzhůru nohama.

I přes pokročilá léta měla Hariška svižný krok, pohybovala se jako vojenský vůdce v čele útoku na nepřátelské linie. Vešly do velké nové administrativní budovy, postavené díky štědré dotaci starého vikomta Alfreda Tulla, jehož jméno stálo na cedulce u vchodu. „Chci, abys tohle nejdřív viděla, než se zkusíš zabydlet. Možná že nemáme moc času,“ oznámila Jessice. „Potřebuješ zjistit, proč jsi tady a proč je to tak důležité.“

Ano, pomyslela si. To vážně potřebuju zjistit.

Následovala Matku představenou po širokém schodišti nahoru a po dlouhých chodbách, vnímala okolí, ale na nic se neptala, i když ji soužila zoufalá zvědavost. V izolovaném úseku třetího podlaží ji Hariška odvedla k vyhlídkovému oknu vedoucímu do rozlehlého nemocničního pokoje se zavřenými dveřmi. Byly tam dvě Sestry, stály před plaskleněným oknem jako stráž, ale Jessica k němu odhodlaně přistoupila, chtěla se podívat dovnitř.

Hariška vysvětlila: „Ten pokoj je uzamčen a zapečetěn, ovšem nepodceňuj nebezpečí. Toto je čiré zpevněné plasklo, pokud je dostatečně bdělá, může nás teď vidět. Ale pro naši ochranu můžeme vždycky nastavit jednostrannou průhlednost, kdyby bylo třeba.“

Při všech těch preventivních opatřeních Jessica čekala, že uvnitř uvidí nějaké monstrum zahnané do kouta. Ale spatřila jen stařičkou ženu na posteli, neklidně sebou házející ve spánku. Měla na sobě jen nemocniční háv, hadičky ji napojovaly na monitory. Tvář měla sešklebenou, křičela, ale silné plasklo blokovalo všechny zvuky. Na krku pokrytém stařeckými skvrnami, na pažích a na rukou byly vidět vrásky, ale obličej neměla ani zdaleka tak scvrklý jako tělo.

Jessica to nechápala. „Ona… ona je to nebezpečí? Jak to souvisí se mnou?“

Matka představená odpověděla vyhýbavě. „Je to Lethea, bývalá kwisatzová matka. Teď nám slouží jinak, dokud se udrží naživu… a dokud nám neprozradí, co potřebujeme.“

Kwisatzová matka. Jessica si pamatovala první manželku Shaddama Corrina, Anirul, přítomnou při Paulově porodu, která se nesmírně zajímala o novorozeného chlapce. Anirul byla benegesseriťanka „skrytého ranku“, nenápadně nosila ten významný tajný titul. Zemřela krátce poté, co se Paul narodil.

„A co dělá kwisatzová matka?“ zeptala se Jessica. A jak to, že má tu moc mě povolat?

„Stejně jako gildovní kormidelník předvídá bezpečné cesty mezi hvězdami, vidí kwisatzová matka každé vlákno v nesmírné tapisérii našich chovných plánů. Lethea byla zproštěna povinností kvůli své duševní nestálosti. Pořád je užitečná – i když je nebezpečná.“

Jessica nedokázala odtrhnout zrak od stařeny, svíjející se na posteli v uzamčeném pokoji. Připadalo jí, že by nedokázala ani vstát. „Nebezpečná?“

Hariška se dívala dopředu, jako by se její pohled dokázal provrtat tou bariérou. „Několik z nás už zavraždila. Proto je třeba všech těch opatření.“

Matka představená pokývla jedné z žen, které Letheu hlídaly. Byla to třicátnice s černými vlasy a olivovou pletí. „Sestra Jiara sleduje Letheu bedlivě, ale obávám se, že mnoho odpovědí nemá.“

Jiara se zahleděla skrz plasklo. „Její mysl se hroutí, ale pořád je neuvěřitelně silná.“ Na okamžik se odmlčela. „Natolik, že dokázala zabít několik Sester jen silou své vůle.“

Jako by Lethea vycítila jejich přítomnost, otevřela oči do úzkých čárek a podívala se z druhé strany pokoje přímo na Jessiku. Ta se otřásla. „Na co ji potřebujete?“ zeptala se Matky představené. „Co je na ní tak důležité?“

„Lethea má dar zvláštní jasnozřivosti, kterou Sesterstvo potřebuje, schopnost předvídat budoucnost našeho řádu. Prokázalo se, že je přesná a pro nás nesmírně cenná, umožňuje nám přijímat promyšlená rozhodnutí. Proto ji tu držíme živou, i navzdory tomu nebezpečí. Ale její duševní dar se vytrácí a Lethea nad ním ztrácí vládu.“

„Je vyšinutá,“ dodala Jiara hořce. „Ale trvala na tom, ať tě sem přivedeme.“

Jessica měla tolik otázek, že už je v sobě neudržela. „Co to má společného se mnou? Já jsem se s touto kwisatzovou matkou nikdy nesetkala.“

Hariška se k ní obrátila se slovy: „Jsi tady, protože Lethea řekla: ‚Přiveďte ji sem. Závisí na tom naše budoucnost.‘ A trvala na tom, abys byla oddělena od svého syna. Podle ní bys mohla způsobit konec Sesterstva.“

Jessica si připadala, jako by se řítila z útesu. „Oddělit mě od Paula?“ Nedávalo jí to vůbec žádný smysl. „Proč? Za jakým účelem?“

Hariška se zatvářila zasmušile. „Potřebujeme, abys odpověď zjistila ty. Lethea předpověděla hrůzu, krveprolití, nesnáze. Proto jsme tě tak naléhavě povolaly.“

Za plaskleněnou stěnou upírala Lethea pohled na Jessiku, pak se přesunula zlostnýma očima k Matce představené Harišce, k Jiaře a ke druhé Sestře. Nakonec zavřela oči a ochabla na nemocničním lůžku jako kus hadru.

„Ona je vychytralá,“ zašeptala Jiara. „Podívejte se na ni. Chce zabít další z nás, jen co dostane příležitost.“

„Vážně konečně usnula?“ zeptala se druhá Sestra.

Hariška stiskla tlačítko na stěně, dveře do místnosti tiše zasyčely a otevřely se. Povolala tři Sestry zdravotnice a ty přispěchaly chodbou. „Ošetřete ji, honem, dokud to jde.“ Trojice se nahrnula dovnitř, přitáhla jakýsi přístroj a připojila trubičky a dráty ke stařeně, přitom se snažila ji neprobudit. Dvě sestry kontrolovaly údaje, třetí zůstávala na pozoru před útokem.

„Nitrožilní výživa,“ vysvětlila Hariška Jessice. „Lethea odmítá sama jíst. Udržujeme ji naživu, navzdory tomu, jak se brání. A čekáme, že z ní dostaneš odpovědi.“

Dvě ženy pracovaly rychle, ale když odpojovaly trubici s výživou, pacientka se pohnula. Sestry ošetřovatelky vyplašeně opustily přístroj a rozběhly se ke dveřím.

Lethea se probrala naplno a jaksi divně zavolala: „Stát!“

Jessica poznala neodolatelnou sílu Hlasu. Takhle stařena zabíjí?

Dvě Sestry se dostaly dveřmi ven, ale třetí, ta, která je hlídala, sebou škubla a prudce se zastavila. Vyděšeně se pokoušela vzdorovat, nemohla se však pohnout, jako by byla chycená do lasa. Její společnice se obrátily a popadly ji, vyvlekly ji na chodbu a zabouchly za sebou dveře.

Lethea sebou na posteli házela a zlostně zírala do okna.

„Musíme je dovnitř posílat po třech,“ vysvětlila Hariška. „Zdá se, že ovládne jenom jednu mysl najednou, zbylé dvě oběť uchrání, aby se nezabila.“

„Je to pro ni hra,“ dodala Jiara, „jestli přistihne některou z nás samotnou.“

Lethea střelila nepřátelským, děsivým pohledem skrz okno po Jessice, ale ta se nemínila odvrátit, hleděla jí do očí. „Proto mě Lethea chtěla vidět? Protože mě chce zabít?“

„Je to možné,“ přikývla Matka představená. „Dost dobře možné.“

Rod Atreidů vždycky měřil svou hodnotu z hlediska cti, nikoli z hlediska množství držav. V tom, co je pro nás důležité, jsme mnohem bohatší než kterýkoli jiný rod landsraadu.

Leto Atreides, po převzetí titulu vévoda z Caladanu

Všechny základní gildovní trasy nakonec vedly na Kaitan, zářivý imperiální hlavní svět.

Vévoda Leto Atreides cestoval ze vzdáleného Caladanu na palubě korábu ve své rodinné, luxusně vybavené fregatě. Jeho personál, mnohem početnější, než bylo třeba, byl oděn v zelené a černé barvě, každou tuniku či kabátec zdobil výrazný znak atreidského jestřába. Na takovou okázalost nebyl landsraad u vévody z Caladanu zvyklý.

Po nedávném teroristickém útoku na planetě Otorio se zákony Impéria změnily. A po té potíži s Jessikou… Cítil, jak ho zaplavuje cit. Po té věci s Jessikou se změnil sám vévoda. Byl teď nový člověk s novým cílem a prioritami. Soustředil se na nové ambice v zájmu svého rodu a svého syna a držel se toho odhodlání. Nic víc mu nezbylo.

Atreidský protokolář, hubený a nejistý muž jménem Eli Conyer, během letu vyplnil formuláře, a když gildovní loď vypustila na oběžnou dráhu Kaitanu skupinu fregat, raketoplánů a osobních plavidel, odeslal oznámení o vévodově příjezdu. Trval na náležitých uvítacích formalitách, poslal zprávu tajemníkovi landsraadu, imperiálnímu paláci i zpravodajským médiím.

Conyer se na palubě atreidské fregaty neubránil úsměvu. „Všechno je tak, jak přísluší vašemu postavení, můj pane. Hlavní planeta pozná, že dorazil vévoda z Caladanu!“ Vyslovil to tak, jako by přijížděl nějaký mesiáš.

Ještě před nedávnem, při slavnostním otevření nevkusného corrinského muzea na Otoriu, Leto protáčel panenky nad vyšňořenými šlechtici, kteří se předváděli v naději, že si jich Shaddam Corrino IV. všimne. Teď mu hrozilo, že se bude chovat jako oni.

Letovi taková pozornost nebyla příjemná, ale koneckonců sám ceremoniáři nařídil, aby to zorganizoval. Byl to jeho první pokus získat rodu Atreidů větší věhlas. „Nedělají tohle všichni šlechtici landsraadu?“

Conyer zafuněl. „Je to běžná praxe, sire, jen vy jste ji dosud nepraktikoval. Z toho důvodu je tato návštěva pozoruhodná.“

Celý život Letovi stačilo, že je dobrým vůdcem caladanského lidu, zvolil si cestu cti a syna vychovával ve stejném duchu. Kvůli tomu mu ale spousta bohatství a moci – a tím i zabezpečení rodu Atreidů – unikla skrz prsty. Promeškal řadu příležitostí. Co když tím umenšil odkaz Paulovi? Leto uvažoval, jestli ho ostatní šlechtici potají nepovažují v říši politických her za nešiku.

Teroristický útok Jaxsona Arua zanechal v landsraadu spoustu volných míst a šlechtici se o ně přetlačovali jako prasata u koryta. Leto se odmítl takhle chovat, na druhou stranu si však uvědomoval, že nemůže působit jako slabý. Musí přijet na Kaitan a přihlásit se o to, co si rod Atreidů zaslouží. Už dávno bylo načase.

Conyer studoval jeden monitor a usmál se. „Zařídil jsem, aby nás na imperiálním kosmodromu čekala uvítací stráž a doprovod, sire.“ Trochu rozpačitě uhnul pohledem. „Je to služba na objednávku, ale můžeme si ji dovolit.“

„Udělal jsi dobře,“ pochválil ho Leto, zatímco zdobená loď dosedala na určené místo. „Jsou pro mě a můj doprovod připraveny vhodné ubytovací prostory?“

Conyer se zatvářil dotčeně. „Jistěže, můj pane! V Promenádním křídle paláce, je to nóbl apartmá s připojenými pokoji pro služebnictvo a bezpečnostní personál. Budete viděn a zaznamenán, kamkoli se vydáte.“

Hlavní město bylo výkladní skříň vládních budov, památníků, muzeí, věží, soch, fontán, hranolů, obelisků, slavnostních oblouků a slunečních hodin pod jasnou modrou oblohou s řízeným počasím. Leto vystoupil ze své okázalé fregaty a zastavil se, zaskočila ho ta kakofonie zvuků a pestrost obrazů. Chyběl mu rámus nastupujícího caladanského přílivu, vln olizujících mola v přístavním městě. Zavzpomínal, jak se s Jessikou procházel kolem přílivových jezírek, jak se navzájem upozorňovali na mořské sasanky, pobíhající krábky a ostnaté hvězdice. Vzpomněl si na bouři daleko na moři, na blesky v mracích…

Nyní se obrnil a zadíval se na rozlehlé město, vybavil si, proč tu je. Jakmile se stane mocnějším pánem s rozšířenými državami, bude si moci znovu užívat nádheru oceánu své planety předků.

Ale nebude to s Jessikou, už ne. Jejich vztah se nenávratně poškodil a Bene Gesserit ji oficiálně odvolal na Wallach IX. Napadlo ho, jestli ji ještě někdy uvidí nebo s ní promluví.

K atreidské fregatě připochodovala jednotka dokonale vyrovnaných vojáků, vypadali jako palácová stráž, ale byl to ten objednaný doprovod, který Conyer domluvil, aby Leto udělal při příjezdu dojem. Dvojice praporečníků zvedla šarlatovou a zlatou vlajku s corrinským lvem a zelenočernou vlajku s atreidským jestřábem. Jeden voják zahřímal znělým hlasem: „Kaitan vítá vévodu z Caladanu!“

Dvanáct uniformovaných stráží se unisono uklonilo, projevilo dobře nacvičenou úctu. Leto si na okolních přistávacích plochách všiml dalších osobních raketoplánů a soukromých šlechtických fregat, všechny přiletěly stejným korábem. Přivítaly je podobné objednané uvítací výbory.

Zatímco za ním z lodě vycházelo služebnictvo, Leto si uhladil tmavé vlasy a zvedl bradu. Se svým orlím nosem a výraznou čelistí měl pozoruhodný profil. Rázně přikázal najatým doprovodným strážím: „Odveďte mě do paláce, kde mě přijme imperátor Shaddam.“ Netušil, jestli to tak vážně bude, a ten povýšený tón mu připadal nepřirozený, ale uniformovaný doprovod se napřímil do pozoru a vydal se na cestu. Letův osobní personál dopraví všechny věci na místo ubytování.

Pomyslel na svého čtrnáctiletého syna Paula – na dědice, i když to byl syn konkubíny, a nepocházel tudíž z legitimního manželství. Leto odmítal hrát tyhle manželské hry. Jeho jediný pokus v tomto směru skončil krveprolitím a tragédií přímo při svatebním obřadu a vévoda přísahal, že svou rodinu už nikdy do ničeho takového nezatáhne. Svou rodinu.

Tolik se toho změnilo.

Leto se raději soustředil na zkoumání možných manželských vyhlídek pro mladého Paula, ale ke svému překvapení zjistil, že někteří šlechtici nepovažují rod Atreidů za dost významný pro takové spojení. Ve tváři mu probleskl vztek, když si vzpomněl, jak se vévoda Fausto Verdun ošklíbal při představě, že by se jeho dcera provdala za Paula Atreida.

Pokud však Leto uspěje tady na Kaitanu, ten přístup se změní.

Vešel do úchvatného imperiálního paláce a ocitl se mezi stovkami stejně významných návštěvníků. Doprovod ho uvedl do rozlehlé hlavní síně a tam ho opustil, jeho role zde končila. Leto si najednou připadal jako jediný okvětní lístek květiny na široširé horské louce. Ve shonu imperátorova dvora si ho nikdo nevšímal.

Najednou se ozval hlas, zazněl tak zblízka, až se lekl. „Ahhh, hmmmm, můj drahý vévodo Leto, doufal jsem, že vás tu potkám!“ Obrátil se a uviděl štíhlého tmavovlasého muže s úzkou tváří, velkýma očima a ustupující bradou. Jeho černému a purpurovému odění nechybělo nic, co by se očekávalo u významného člověka ode dvora. „Dovolte mi, abych vás uvítal. Pomohu vám, jak jen budu moci.“

Hasimir Fenring byl jeden z imperátorových nejbližších přátel a poradců. Jeho formální titul zněl inspektor koření na Arrakis a mimoto trávil mnoho času pletichařením u dvora. Rozhodně by to byl mocný spojenec, ale tento muž se nenechal nikým ovládat, jen Shaddamem. Proč by se obtěžoval kvůli Letovi?

Hrabě se znovu krátce uklonil. „Padišáh imperátor ani já nikdy nezapomeneme, jak jste nás zachránil před tím šílencem na Otoriu. Unikli jsme jedině díky vašemu varování a jsem si jistý, že Shaddam vám splní každou laskavost, kterou budete žádat.“

„Děkuji vám. Přijel jsem na Kaitan zkusit jiný přístup, abych si získal trochu více uznání pro rod Atreidů.“ Leto se nadechl a potlačil rozladění.

„Více uznání?“ Fenring povytáhl tázavě obočí.

Leto v té pestré změti rozlehlého přijímacího foyeru zahlédl tmavou benegesseritskou róbu a ztuhl – Ctihodná matka Mohiamová, imperátorova mluvčí pravdy. Nesla se natolik blízko, že je mohla slyšet. Leto dosud cítil hlubokou, syrovou ránu po tom, co Sesterstvo provedlo Jessice i jemu. Významně popošel, aby viděla jen jeho záda.

„Omlouvám se za ten strohý tón, hrabě Fenringu. Mé rodině se nedávno dostalo osobní urážky od jiného šlechtického rodu a jsem dost rozčilen.“ Napřímil se v ramenou, uhladil si zelenočerný plášť.

Zdálo se, že si Fenring staré Ctihodné matky nevšiml. „Urážky vaší rodině? Ahhh, čeká nás tedy kanly?“

To pomyšlení Leta zaskočilo. Vévoda Verdun sice jeho i Paula znevážil, ale Leto neměl v úmyslu ten spor hrotit. „Ne, kvůli tomu tady nejsem. Zdá se, že rod Verdunů vnímá mého syna jako nevhodného nápadníka a vévoda Fausto nepovažuje rod Atreidů za dost významný v landsraadu. Přijel jsem zjistit, jak by se daly rozšířit mé državy a vliv, abych mohl napravit ten dojem.“

„Ahhh, hmmm…“ Fenringovy rty se prohnuly úsměvem. „Šlechtici obvykle pracují nenápadně, za scénou, aby získali vliv, ale vy jste tak přímý! To se mi líbí. Možná bych vám mohl pomoci, vévodo Leto. Mám jistou autoritu a imperátor mi samozřejmě naslouchá.“ Zasmál se. „Ale s vévodou Verdunem bych si už nedělal starosti!“

Leto koutkem oka zaznamenal, že se mluvčí pravdy krade blíž. Zeptal se: „Proč jako?“

Fenring povytáhl obočí. „Ahhh, rod Verdunů byl totiž vyhlazen. Vévoda Fausto byl rebel a zrádce, spolupracoval s odbojným Šlechtickým svazem. Imperátor Shaddam ho potrestal, celá jeho rodina je mrtvá.“

Leto se prudce nadechl. Tohle nečekal.

Později toho odpoledne v soukromých meditačních komnatách – kde toho imperátor moc nenameditoval – prozradil Fenring Shaddamovi, co mu Leto Atreides řekl o účelu své cesty na Kaitan.

Císařovna Aricatha se svými havraními vlasy, velkýma očima a plnými rty měla Shaddama omotaného kolem prstu. Zdržela se u dveří, chtěla poslouchat, ale Fenring po ní střelil netrpělivým pohledem. Pořád si nebyl jistý, zda je spojenec, či nepřítel.

Shaddam polehával v neformální uniformě, ušité z tolika brokátu, až nebyla pohodlná. Mávl rukou. „Nech nás našemu rozhovoru, má lásko. Pak ti řeknu všechno, co bys měla vědět.“

Fenring zblízka dobře viděl, jak se Aricatě blýsklo v očích, pak rychle pokývla a vyklouzla ze dveří.

Jakmile odešla, Shaddam řekl: „Takže můj bratranec Leto má konečně zájem o moc, kterou mohl mít už dávno. Máme ho odměnit za to, co udělal na Otoriu?“ Přejel si prstem po spodním rtu. „Před zbytkem landsraadu by to vypadalo dobře.“

„Žádat si moc, to mu není podobné,“ upozornil ho Fenring. „Má snad v úmyslu něco jiného? Mohl by být sám tajně zapleten se Šlechtickým svazem? Leto Atreides je přesně ten typ šlechtice, který by rebelové rádi získali na svou stranu.“

Shaddam se uchechtl. „Leto Atreides? Rebel a zrádce?“

Ctihodná matka Mohiamová u toho seděla upjatě na židli a dosud jen poslouchala. Nyní promluvila. „Sledovala jsem to a mohu potvrdit jeho upřímný šok, když slyšel o osudu vévody Verduna. Studovala jsem jeho výraz, napětí ve svalech, tón hlasu. Jeho antipatie nebyly hrané. Pokud byl Fausto Verdun součástí vzpoury, Leto Atreides ho nepovažoval za spojence.“

„Ani já jsem neměl o Verdunovi vysoké mínění,“ řekl Shaddam. „Toho bylo těžké si oblíbit.“ Pak se zasmál. „Ale dobrý a šlechetný vévoda Leto? Často jsem si přál, aby ten člověk projevil trochu víc ctižádosti a nějakou temnější stránku osobnosti. Pak bych mu lépe porozuměl.“

„Udělalo by ho to lidštějším,“ souhlasila Mohiamová. „Teď, když je jeho konkubína pryč, bude mít čas uvažovat o jiných prioritách.“

Fenring se poškrábal na kořeni nosu. „Možná dokáže svou pravou povahu skrývat, hmmm?“

Mohiamová o tom chvíli uvažovala, nakonec zavrtěla hlavou. „Ne, je přímý a věrohodný.“

Nebezpečí, které představuje nepřítel, je přímo úměrné strachu, jaký vzbuzuje.

Výcviková příručka sardaukarů

Imperiální bojová plavidla v corrinském šarlatu a zlatě se řítila dolů k planetě Elegy. Nebyla to diplomatická suita, ale hrozivá ukázka síly. Imperátorovy jednotky sardaukarů zajistí spolupráci guvernéra planety a vyženou agresivního vůdce vzbouřenců Jaxsona Arua.

Plukovník bašár Jopati Kolona nebyl přesvědčen o tom, že se ten terorista skrývá na Elegy, ale Shaddam rychle a bez milosti reagoval na každou zvěst. Deset vojenských transportérů se stovkami bojovníků pod Kolonovým vedením přistálo jako lavina na kosmodromu Elegy. Nevyplňovaly se žádné letové plány, nežádalo se povolení od kontrolních věží na planetě. Sardaukaři si prostě vynutili, aby jim komerční provoz ustoupil z cesty. Kolona ani tak nevydával rozkazy, spíš jen sledoval, jak se s vražednou nevyhnutelností plní jeho plány.

Cestou dolů od bojových fregat na oběžné dráze vyslal plukovník bašár chladnou žádost vikomtu Giandru Tullovi, aby čekal na jeho lodě na kosmodromu. Tull tam musí dorazit a plně spolupracovat, jinak bude čelit následkům.

Desítka lodí přistála, otevřely se průlezy a jednotky se vyvalily na přistávací zónu, postupovaly přirozeným pochodem, nacvičeným roky výcviku. Lodě měly zbraňové porty otevřené a střelci nespouštěli z očí zaměřovací kontrolky, připraveni zničit celý kosmodrom, kdyby jim velitel dal rozkaz.

Kolona se vynořil z vlajkové lodi a nechal oči přivykat zamlženému slunečnímu světlu. Zhluboka se nadechl zvláštního vzduchu, vonícího po všudypřítomných lišejníkových lesích, jimiž byla planeta pověstná. Pak se vydal za svým úkolem.

Jak se čekalo, vikomt Tull se dostavil ho přivítat. Šlechtic dokonce stačil nechat postavit na kraji přistávací dráhy pódium a stužkami ozdobenou uvítací plošinu. Choval se, jako by nálet sardaukarů byl nějaká přehlídka.

Coby sardaukar, který přečkal drsný trénink přežití na Saluse Secundus, Kolona ostře vnímal okolí, střehl po jakékoli hrozbě. Jeho soustředění bylo jako mířidla laserpalu, zaměřená na vikomta.

Giandro Tull stál na vyvýšené platformě, oděný ve třpytivých látkách vyrobených z místního lišejníku rostoucího na mohutných skalních formacích. Kaštanové vlasy mu sahaly po ramena, tvář měl štíhlou a pohlednou. Usmíval se zdvořile, ale strojeně. Stál nehybně, zatímco se k němu Kolona blížil ve slavnostní uniformě, vojenské parádě s puky tak ostrými, že by se jimi dalo řezat.

Kolona a jeho čestná garda třiceti vojáků byli vybaveni osobními štíty a nejrůznějšími dlouhými čepelemi a krátkými dýkami, zahnutými popravčími srpy a házecími noži. Giandro Tull si přivedl jen poradce oděné v lišejníkové nádheře. Stáli stísněně a očividně doufali, že se situace nevyostří. Výborně, přesně tak to měl Jopati Kolona rád.

Vikomt se dál klidně usmíval, Kolona musel obdivovat jeho sebeovládání. „Čemu vděčíme za tuhle nečekanou čest, plukovníku bašáre?“

Odpověděl podobně formálně. „Padišáh imperátor nás poslal prozkoumat tíživé zprávy o tom, že na planetě Elegy byl viděn zločinec Jaxson Aru. Jsem tu, abych zjistil, jestli povstalecké hnutí zamořilo vaši planetu, či ne.“

Tull nevypadal, že by ho to překvapilo. „Kde jste se doslechli takový nesmysl?“

„Nejsem povolán odhalovat zdroje našich tajných zpráv, můj pane.“ Kolona vlastně nevěděl, odkud se ta zpráva vzala, ale Shaddam začínal vidět spiklence všude. Podezření bylo dostatečným důvodem k prověření a důstojník plnil své rozkazy.

„Moc rád to s vámi proberu.“ Tull se rázně uklonil. „Dovolte mi, abych vás pozval do svého domu. Pohostím vás dobrým jídlem a vy mi můžete předložit jakýkoli důkaz, jaký proti mně máte. Jsem věrným poddaným Impéria.“

To pozvání Kolonu zaskočilo. „Nejsem tu na společenské návštěvě, sire. To by mělo být jasné.“

Pohlednému vikomtovi ztvrdl hlas. „Nejsem slepý ani hloupý, plukovníku bašáre. Vím, že vaši sardaukaři už vyhladili rod Verdunů na Drossu, a totéž se může stát s mými državami.“ Jeho umělý úsměv se rozšířil. „Pokud necítíte, že je nutno dělat z toho nepříjemnou záležitost, já bych raději vedl společný rozhovor. Vám a vašim sardaukarům se dostane veškerých potřebných ujištění, aby se rozptýlilo to nesmyslné podezření, a zanedlouho se můžete vydat na cestu zpátky.“

Kolona pokynul své čestné gardě. „Mé jednotky se rozptýlí do města a do menších vesnic, kde by se mohl schovávat Jaxson Aru nebo jeho povstalci. Sardaukaři se pustí do zkoumání a nutných výslechů.“

Vikomt Tull viditelně polkl. „Ujistěte mě, prosím, že se vaši vojáci budou řídit přísným protokolem a nezpůsobí zbytečné škody.“

Kolona odpověděl jediným možným způsobem. „Jsou to sardaukaři.“

Jeho vojáci se rozběhli jako šipky, vydali se do hlavního města planety, pustili se za zvěstmi a drby. Vikomt Tull byl ve svých činech velice opatrný a Kolona si toho cenil. Plukovník bašár nerad vyvolával zbytečné násilí, smrt a zkázu, jak se stalo v případě rodu Verdunů.

Také si pamatoval, jak před lety podobná rychlá a nečekaná operace vedená vévodou Paulusem Atreidem vyhladila rodinu Kolonů a jejich državy…

Okázalý banket v panském sídle Jopatiho Kolonu neohromil. Celý život strávený na přídělech bohatých na živiny v něm zničil sklon k labužnictví, ale hrál svou roli, jako by plnil vojenský úkol. Věděl, že by nebylo v Tullově zájmu, kdyby ho otrávil, a tak pojedl tak, aby neurazil, a o nezávaznou konverzaci neměl zájem.

Oba muži spolu seděli o samotě v soukromém jídelním salonu okrášleném zdobnými mlžnými fontánami a pilovitými kyticemi lišejníku. Sluhové mlčky servírovali chod za chodem, pokládali je na stůl a odcházeli.

„Mohl bych vás vzít do stájí a ukázat vám své výtečné koně, nejvzácnější plemena, jejich rodokmen sahá až ke staré Zemi.“ Tull se usmál. „Voják jako vy by jistě ocenil výjimečnou kvalitu těch zvířat.“

„Sardaukaři obvykle nejezdí na koních,“ odbyl ho Kolona. „A toto není společenská návštěva.“ Jeho muži odhalí, co je pravdy na těch zvěstech.

Tull pořád čekal na vysvětlení a nakonec řekl: „Tak co, vysvětlíte mi, proč jsem se stal předmětem imperátorova podezření?“

„Z mnoha důvodů. Hlavně proto, že jste jakoby prozíravě chyběl na slavnosti na Otoriu, kde došlo k teroristickému útoku Jaxsona Arua. Mnoho šlechticů landsraadu ji navštívilo, aby ukázalo podporu imperátorovi, ale vy jste chyběl – a díky tomu jste přežil. Snad jste o tom chystaném útoku věděl předem?“

Teď už Tull ztratil svůj klid. „V té době mi zemřel otec, pane! Celá Elegy byla v šoku a já se musel ujmout politického vedení. Myslíte si snad, že jsem jeho smrt nějak nastrojil coby záminku?“ Hlas se mu lámal vztekem.

Kolona nehnul ani brvou. „Je to možný scénář. Kdybyste o útoku věděl předem, mohl byste využít příležitosti, zbavit se otce a převzít vládu nad rodem Tullů.“

Vikomt se zatvářil přesvědčivě znechuceně. „Tu domněnku považuji za urážlivou nejen od důstojníka sardaukarů, ale i od lidské bytosti.“

Kolona se chvíli rýpal v jídle, než zas promluvil. „A navíc, imperátorova mluvčí pravdy vyslovila jistá podezření ohledně vaší nové funkce v rodě Tullů. Tvrdí, že vidí jisté náznaky ve vašem chování, stopy, které pozná jenom ona. Imperátor jí naslouchá.“

To už se vikomt zamračil. „Postřehy Ctihodné matky Mohiamové jsou zaujaté. Je to benegesseriťanka a Sesterstvo je se mnou v přímém sporu. Pohnutky Bene Gesseritu jsou přímo dětinsky průhledné a já bych jim nevěnoval pozornost.“

Odfrkl si a pak pokračoval. „Ty čarodějnice ovládaly mého otce po celý jeho život, věnoval jim značné sumy, které použily na výstavbu své školy matek. Bylo to plýtvání rodinným majetkem, kdyby vás zajímal můj názor! Jakmile otec zemřel, odřízl jsem tok peněz a vyhnal jeho konkubínu. Ta čarodějnice se mě pokusila svést, ještě než vychladla otcova smrtelná postel.“ Zatvářil se znechuceně, hlas mu ztvrdl. „Pokud jste o mně tyhle věci dosud nevěděl, plukovníku bašáre, neděláte na mne coby vyšetřovatel velký dojem.“

Kolona přikývl. Jistěže tyto podrobnosti znal.

Vikomt Tull čekal a pak se s nádechem zloby zeptal: „Ještě něco dalšího?“

„Imperátorovi dělají starosti vaše blízká obchodní pouta s rodem Verdunů. Podle veřejných záznamů CHOAM jsou vaše komerční aktivity propletené.“

„To je přirozené. I přes krásu naší hlavní planety a zisků, které nám nese pěstování vzácných lišejníků, se soustřeďujeme na mimoplanetární průmysl. Těžíme obecné kovy na pásu našich asteroidů a posíláme rudu na Dross ke zpracování.“ Tull se zachmuřil. „Váš úder na rod Verdunů znamenal pro můj lid vážnou komerční ránu, podal jsem oficiální stížnost k radě landsraadu.“

„Jak můžeme vědět, že vaše údajné komerční aktivity nejsou způsobem, jak financovat hnutí Šlechtického svazu?“ zeptal se Kolona.

Tull odsekl: „Jak můžeme vědět, že Fausto Verdun byl zrádce? Ještě jsem neviděl, že by po té bleskurychlé popravě vévody a celé jeho rodiny byl landsraadu předložen nějaký důkaz.“ Stěží ovládal vztek.

Kolona udržoval nic neříkající výraz. Velice pochyboval o Verdunově vině, ale sardaukar nevyjadřuje výhrady vůči tomu, co mu nařídí imperátor. „Z mého pohledu byly důkazy dostatečné.“

Tull už svůj vztek nezastíral. „Tolik povražděných lidí, bez soudu, bez předložených důkazů, bez možnosti se bránit, a já mám prostě věřit vašemu slovu?“

„Věřte slovu imperátora Shaddama,“ odtušil Kolona a tím pádně utnul diskusi.

Chvíli jedli a pili mlčky. Pak Tull pronesl hořkým, poraženeckým hlasem: „Vyšetřujte si tu, jak chcete, plukovníku bašáre, ale žádný důkaz o vzpouře nenajdete.“ Odstrčil talíř a naznačil, že hostina je u konce. „Pokud ho nevyrobíte.“

Kolona znovu odpověděl pevným: „Jsme sardaukaři.“ Neznamenalo to přímé popření, ale bylo tak myšleno.

Důstojník se dal na odchod z extravagantního sídla a vrátil se na loď na kosmodromu, kde si zřídil velitelské stanoviště.

Jeho jednotky se zdržely čtyři dny, provedly důkladný průzkum, ale nenalezly žádné usvědčující důkazy. Jopatimu Kolonovi se tajně ulevilo.

Aby byl člověk dobrým vůdcem, musí nenápadně – a neustále – hodnotit psychickou pohodu lidí kolem sebe.

Varování Muad’Diba

Jsem ve vedení, a zároveň nejsem, pomyslel si Paul – mladý pán zatížený břemenem vévodského úřadu.

Ve svých čtrnácti letech poprvé plnil tuto roli sám. V nepřítomnosti otce nesl váhu těžké odpovědnosti na svých ramenou a přijímal ji. Chápal, že musí dočasně dělat vévodu, nedokázal však porozumět tomu, co se stalo mezi rodiči. Proč se Leto a Jessica tak najednou rozešli?

V mlžném ránu stál mladík na cimbuří caladanského hradu obrácenému k moři, na staré obranné zdi, která měla v moderních dobách jen malé praktické využití. Od moře vál studený vítr.

Přizval si své čtyři nejbližší poradce a učitele. Za Letovy nepřítomnosti si Paul potřeboval stanovit parametry, za nichž bude plnit tuto roli, ba i prosazovat svou autoritu, bude-li třeba, i když doufal, že Caladan za tu dobu nepostihne žádná krize. Tito čtyři mu pomůžou být nejlepším vůdcem.

Odjakživa považoval Thufira Hawata, Gurneyho Hallecka, Duncana Idaha a doktora Yueha za své mentory. Přestože byl vévodův dědic, mohli mu vyčinit a nasměrovat ho na správnou cestu, když viděli, že se chystá udělat nějakou fatální chybu. Kdykoli jindy by mladík spoléhal i na moudrou matčinu radu, ale lady Jessica byla taky pryč…

Paul nechápal, co se stalo.

Než vévoda Leto odjel na Kaitan, byl divný a odměřený, ustaraný, až to mladíkovi dělalo vrásky. Tolik se toho dělo a on neměl odpovědi, které potřeboval. Otec už dřív opouštěl své državy, naposledy se vypravil na imperátorovu slavnost na Otoriu – a systém zastupování a řetězec vedení byl jasně stanoven. Ano, Paul byl technicky vzato výkonný vévoda, ale jeho matka odjakživa představovala pilíř moudrosti, i v dobách, kdy byl Paul považován za příliš mladého. Nikdo si dřív nedělal starosti o vedení Caladanu.

Jenže ona tu teď není.

Vyhlížel z cimbuří na moře, vzpomínal na všechny generace Atreidů, které tu panovaly. Ostatní čekali za ním, neříkali nic, ale jistě byli zvědaví, co chce dělat. Paul promluvil s pohledem na šedivá mračna a rozbouřenou vodu. „V nepřítomnosti rodičů jsem výkonným vévodou Caladanu. Tohle je poprvé, kdy to budu dělat sám.“

„Sám ne, mladý pane,“ připomněl mu Duncan Idaho. „Máš na pomoc nás.“

Paul se k nim obrátil. „Splníte všichni každý můj rozkaz?“

„Ano, mladý pane.“ Trubadúr válečník Gurney Halleck měl přes rameno přehozenou balisetu, vždycky připraven hrábnout do strun nebo přednést nějaký verš z Oranžsko-katolické bible. „Pokud po nás nebudeš chtít, abychom skočili z útesu do moře!“

Paul zůstal vážný, naléhal dál. „I to, Gurneyi. Co kdyby došlo na takovou situaci? Poslouchej mě, já nežertuju. Jestli mám jednat jako vévoda, splníte každý můj rozkaz, jako by přišel přímo od mého otce?“

Duncan popošel k mladíkovi blíž. Mistr meče byl nebezpečný a hrozivý muž a k tomu jeden z nejbližších Paulových přátel. „Jistě. Za rod Atreidů bychom zemřeli.“ Krátce se uklonil.

„Ale zemřeli byste pro mě?“

Navzdory vážnosti otázky mu Duncan věnoval jízlivý úsměv. „Bez váhání. Ty jsi rod Atreidů. Ale pokud plníme své povinnosti správně, nebude to třeba.“ Byl o hlavu vyšší než Paul, tmavé vlasy mu v drobných kudrlinách přiléhaly k hlavě, v očích mu blýskala zvídavost.

Paul se podíval na Thufira Hawata a všiml si, že postarší mentat válečník si zamyšleně převaluje tu otázku v hlavě, zvažuje možnosti a hodnotí Paulovu taktiku. „Provádíš právě teď cvičení a myšlenkové experimenty, mladý pane? Zkoušíš své instruktory?“

Paul se k mentatovi obrátil. „Souhlasíš s tím, co řekli?“

Prošedivělý muž vypadal, že se sám nachází v plném proudu jednoho ze svých duševních cvičení. „Stejně jako všichni tady jsem k tvým službám, stejně jako jsem sloužil tvému otci a před ním starému vévodovi. Přísahali jsme věrnost rodu Atreidů. Mou povinností je radit a mým závazkem je poslouchat.“

Jediný, kdo až dosud mlčel, byl sukovský lékař s nažloutlou tváří, vypadal spíš zmateně než ustaraně. Doktor Yueh byl hubený, menší postavy než ostatní tři, žádný bojovník. Dlouhé vlasy měl svázané stříbrným kroužkem do ohonu. Kosočtvercové tetování na čele svědčilo o tom, že absolvoval nejpřísnější imperiální kondicionování. Coby doktor Atreidů Yueh ošetřoval Paulovy šrámy a modřiny a nedávno mu dokonce zachránil život, když chlapec málem umřel po otravě luníkem. Yueh byl oproti ostatním, vřelým a oddaným mužům, prkenný a formální.

Doktor stál před střílnou v nižší části zdi, odkud kdysi pálili vojáci. Paul mu položil ruce na ramena, zatlačil. Svíral ho, i když cítil, jak se doktor napjal. „A vy, doktore Yuehu? Vy byste splnil mé příkazy, které bych vyslovil coby výkonný vévoda?“

„Byly-li by to dobré příkazy, pak ano, můj pane.“

Paula ta neurčitá odpověď překvapila. „A kdyby byly špatné?“

„Pak bych považoval za svou povinnost vám poradit.“

Paul tu složitou odpověď ocenil. „A kdybych s vámi nesouhlasil?“

„V tom případě bych předpokládal, že se mýlím, a splnil váš rozkaz, sire.“

Paul zůstal na místě, přikývl. Ostatní ho sledovali a uvažovali, co má za lubem. Dál svíral sukovskému doktorovi ramena na okraji vysoké hradby nad příbojem. „Kdybych vám nařídil, abyste skočil z těchto zdí do moře, udělal byste to?“

Yueh leknutím zamrkal, ale nepohnul se. „Stejně jako životy všech lidí z Caladanu je i ten můj ve vašich rukou… hm, můj pane. Mohl byste mě prostě srazit dolů. Zastáváte teď otcovu pozici.“ On i zbylí se tvářili viditelně stísněně.

Paul ho pustil a začal přecházet před muži sem a tam. „Co kdybych vám všem nařídil, abyste okamžitě skočili dolů? Udělali byste to?“ Přelétl je pohledem. „Jistěže ne! Protože takový rozkaz by byl rozmarný a nemorální, takový byste neměli poslechnout. Jsem nyní v otcově pozici, ale podobnou věc bych nikdy nenařídil. Měli byste poslouchat jen oprávněné a morální rozkazy, i ode mě.“

Thufir nakrčil čelo a Duncan se úlevně usmál. Gurney se hlasitě zachechtal.

Nakonec Yueh řekl: „Coby doktor jsem studoval nejen fyzické nemoci, ale i duševní neduhy. Jen málokdo je nebezpečnější než nevypočitatelný velitel.“ Stáhl rty do úzké čárky. „Ale vy nejste duševně nestálý, Paule Atreide. Zkoušel jste nás.“

„I sebe,“ dodal Paul.

Gurney řekl: „Známe tě celý život, mládenečku, a víme, že bys takový povel nikdy nevydal. To by byla… harkonnenská věc.“

„Takže vaší povinností coby mých nejbližších poradců a nejvyšších pomocníků rodu Atreidů je zajistit, abych nebyl duševně nestálý – je to tak?“

Lehce vyskočil na vršek zídky. Na druhé straně viděl přímo na rozeklané skály a do moře. Stačila by jediná nepříčetná chvilka a Paul by zahynul.

Gurney vyrazil kupředu jako zvíře na lovu, rychle, ale opatrně.

Thufir vyštěkl: „Mladíku, musíš okamžitě dolů.“

„Tys mě vždycky varoval před riziky, Thufire,“ řekl Paul. Pak dodal zpěvavým hlasem: „Nesedej si zády ke dveřím. Věř svým instinktům. Vždycky si nechej únikovou cestu. Nikdy nepolevuj v ostražitosti. Mám pravdu?“

Válečník mentat přikývl. „Momentálně bych ti navíc poradil, abys slezl z té zdi.“

Paul se podíval na Gurneyho, který měl ve tváři upřímnou starost. Doktor Yueh ho sledoval a mírně se mračil. Ale v Duncanových očích viděl jiskru.

„Duncan mě cvičil, abych překonával sám sebe, čelil nebezpečí, připravoval se na všechny možné okolnosti. Celý život je výcvik – neříkáš to, Thufire?“

Mentat zachoval nehybnou tvář. „A zkrácený život by tvůj výcvik rozhodně ukončil.“

Paul se rozesmál. „Duncan a já jsme zlézali útesy pod hradem, drželi se jen za prsty, šplhali nad nesmírnou propastí. Podporoval mě.“

Mistr meče se ušklíbl. „Zachránil jsem tě před úplným šílenstvím.“

„A já teď vím, že to dokážu. Tím pádem o sobě nepochybuju.“

Paul s naprostou jistotou přeskočil střílnu na druhou stranu, hladce a ladně poskakoval po zdi, tančil nad cimbuřím. Pak udělal chybu, uklouzl na vlhkém kameni, ale zachytil rovnováhu a taktak se udržel, aby se nepřevážil nesprávným, fatálním směrem.

Gurney a Duncan společně vyrazili, aby po Paulovi chňapli, ale mladík už se zachránil sám.

Thufir Hawat zavolal: „A taky bych ti radil, abys neskákal přes střílny! Nepřipadá mi to zábavné.“

„Dáváš mi rady celý život a já si cením toho, cos pro mě udělal, ale dneska se prohlašuju za muže, schopného rozhodovat se sám. Dobře, nebo špatně.“ Zády k moři rozpřáhl ruce doširoka, roztáhl dlaně. „Jenom muž může vládnout planetě. Něco takového se nedá svěřit chlapci.“

„To, co tu provádíš, nás moc neuklidňuje, mládenče,“ obul se do něj Gurney.

Paul se šklebil a seskočil na zem. „Chtěl jsem vás o sobě něco naučit. Duncan a Gurney vždycky chtěli, abych trénoval až na doraz, abych riskoval a tím se zdokonaloval – podstupoval kalkulovaná rizika. Po takové zdi jsem nikdy dřív nechodil, nikdy neskákal přes mezery. Ale myslel jsem si, že to dokážu, a dokázal jsem.“

„Taktak,“ utrousil Duncan.

Paul k nim přistoupil a prohrábl si rozfoukané vlasy. „Díky vašemu výcviku a radám jsem se dokázal zachránit před chybným krokem. Jsem odpovědný za vlastní činy a rozhodnutí, musím čelit následkům toho, co udělám… ale mám odpovědnost i za to, abych naslouchal svým poradcům. Dál budu závislý na každém z vás. I když jsem se dneska trochu chvástal s tím hlásáním mužnosti, stejně vás všechny potřebuju. Nemohl bych vládnout bez vás.“

Uklonili se.

„Rod Atreidů má nepřátele, a pokud se rozhodnou na nás zaútočit, bude to bez varování. Když je otec pryč, je Caladan logicky ohroženější. Thufire, uveď vojsko do plné pohotovosti a měj oči otevřené – pro všechny případy.“

Starý mentat se zasmál. „Jsi na svůj věk moudrý, Paule. Ale ano, už jsem to udělal.“

Když Paul vešel do otcovy pracovny ve starém hradě, ta příjemně zařízená komnata mu bez něj připadala prázdná. Celý hrad vlastně působil jaksi prázdně, když tu nebyl vévoda ani lady z Caladanu.

Paul se neposadil do otcova křesla, jaksi se mu nechtělo být v pracovně sám. Pohladil desku otcova mohutného stolu z elakkového dřeva, zaznamenal stopy let užívání. Stůl patříval Paulovu dědovi a před ním dalším vévodům. V tomto pokoji se udělalo mnoho významných rozhodnutí.

Zarazil se, zauvažoval, proč tak intenzivně všechno prožívá. Otec nebude na Kaitanu déle než měsíc nebo dva a doufal, že se navzdory hádce vrátí i matka. Chtěl, aby se život vrátil k normálu.

Uslyšel nějaký zvuk, obrátil se k otevřeným dveřím a uviděl v nich postavu Thufira Hawata. Starý mentat měl rozcuchané vlasy a jeho výraz působil stejně neuspořádaně. Jasně rudá skvrna na rtech svědčila o tom, že si nedávno dopřál další lahvičku drogy safó.

Thufir si spojil ruce za zády a podal hlášení. „Můj pane, právě jsme dostali alarmující zprávy.“ Na chvíli se odmlčel, jako by chtěl Paulovi dopřát čas, aby se připravil. Stalo se snad něco jeho rodičům? „Rod Verdunů na planetě Dross byl vyhlazen. Vévoda byl prohlášen zrádcem a legie sardaukarů vymazaly lorda a jeho državy ze světa. Všichni členové jeho rodiny zahynuli.“

Paul překvapeně zamrkal. Vévoda Fausto Verdun? Jeho dcera, Junu Verdunová, byla považována za přijatelnou manželku pro Paula. Leto dokonce poslal nabídku k zasnoubení, která byla urážlivě odmítnuta. Ale… zrádci? Všichni mrtví? Dokonce i ta hezká, nadaná a inteligentní mladá dívka? „Jak, Thufire? Proč?“ Napřímil se, odkašlal si. „Vysvětli mi to.“

Starý mentat působil nejistě, jako by jeho zhodnocení nenesla přijatelnou odpověď. „Imperátor je přesvědčený, že vévoda Verdun byl zapleten do hnutí Šlechtického svazu. Coby preventivní opatření vyslal mohutnou vojenskou sílu, aby bez varování udeřila na jeho domov. Hlavní město bylo srovnáno se zemí, celá šlechtická rodina při útoku zahynula.“

Paul se snažil ty naprosto nečekané zprávy strávit. „Junu Verdunová… jistě byla nevinná.“

„Všichni mrtví, můj pane. Je to strašlivá ztráta.“

Paul se vnitřně obrnil. „Vážně to byli rebelové? Když jsi studoval možnosti zasnoubení, nezkoumal jsi důkladně državy Verdunů? Ušlo ti něco?“

Thufir vypadal hluboce znepokojen. „Neobjevil jsem žádný důkaz proti tomu rodu. Vůbec žádný. Snad to imperátor v pravý čas vysvětlí.“

Paul se s tou mladou ženou nikdy nesetkal, jen viděl její obrázky ve složkách, které sestavila matka a válečník mentat. Ten incident musí být nějaké politické krveprolití, přímá vražda nařízená imperátorem Shaddamem. Takové věci už se v imperiální politice staly.

A vévoda Leto se vypravil na Kaitan, kde bude v samém srdci toho všeho.

Paul se přece jenom svezl do otcova křesla. „Thufire, nech mě prosím o samotě, abych mohl o té hrozné zprávě přemýšlet.“

Věrný mentat se uklonil. „Zkontroluji naše síly, dohlédnu na bezpečnostní opatření, postarám se, aby Caladan neměl žádná slabá místa. Není důvod, aby na nás imperátor zaútočil, zvlášť potom, co mu tvůj otec na Otoriu zachránil život, ale, no… jsou to nebezpečné časy.“

„Ano, to jsou.“

Když mentat odešel, utápěl se Paul v myšlenkách. Teď už se s Junu Verdunovou nesetká… s dívkou, jejíž otec tak neomaleně odmítl nabídku manželství, prohlásil Paula za nevhodného. Jenže ta mladá žena mu nic zlého neudělala. Byla nevinný divák, dítě špatné šlechtické rodiny. Nezasloužila si tak hrozný osud.

Pomyšlení na Junu, možnou nevěstu, mu vyvolalo v paměti dívku, která ho navštěvovala ve snech. Vyprávěj mi o vodách tvého rodného světa…

Tuhle mladou ženu potřebuje najít.

Opřel se o dřevěnou desku stolu, našel několik listů papíru a pero. Zabral se do myšlenek a pokusil se ji nakreslit, ale pořád mu to nešlo. Zmačkal papír a odhodil ho, zkusil to znovu.

Do pracovny vklouzl Duncan Idaho a přiblížil se k mohutnému stolu, než si ho Paul všiml. „Nikdy nepolevuj v pozornosti, mladý pane,“ vyčetl mu. Meč měl vytasený, máchl jím. „Je čas, aby ses dostavil dolů na lekci. Přišel jsem se podívat, co tě zdrželo.“

Paul si ho nevšímal, byl odhodlaný provést tu skicu správně, zachytit tvář, která ho pronásledovala ve snech. Kdysi tu dívku zahlédl v Calu poblíž hradu, aspoň si to myslel, ale nebyl schopen ji znovu najít.

Duncan schoval meč a naklonil se přes stůl, zvědavý, co mladík dělá. „To je hezká holka. Máš výtvarné vlohy, stejně jako Gurney má ty hudební.“ Zlehka mu odsunul ruku, aby viděl celý obrázek. „To v pozadí, to je poušť?“

„Pokaždé, když ke mně ve snech přijde, vidím ji na písečném místě se skálami a dunami. A neposmívej se mi, Duncane Idaho. Sny jsou důležité.“

„To by mě ani nenapadlo, i když to můžou být jen živé sny mladíka. Ale duny na Caladanu… hmm. Á, já vlastně znám jedno takové místo, jižně po pobřeží. S tvým otcem jsme ho jednou přeletěli ve vojenské toptéře. Jestli je tvá snová dívka obklopená dunami, pak si neumím představit lepší místo, kde ji hledat.“

Paula to překvapilo, ale netroufal si příliš doufat. „Myslíš, že by tam mohla být?“

„Stojí to za to prozkoumat, můj pane. Můžeme se tam vypravit společně. Nic se nestane, když se tam podíváme… jestli to pomůže vyřešit záhadu, která tě trápí.“

Dokonce i důvěra je zboží, které se dá koupit a prodat.

Tajná zpráva Šlechtického svazu

I když byl uprchlík, cestoval Jaxson Aru volně. S dlouho budovanými styky a zdroji CHOAM měl k dispozici mnoho kanálů. Jeho matka byla urdirektorka CHOAM a jeho bratr loutkový prezident.

Přestože ho rodina vydědila, dokázal si koupit utajení, jaké potřeboval. Tleilaxané jeho tajemství rozhodně zachovají.

Pod maskou prostého obchodníka, který má zájem o biologicky upravené obilí, cestoval do soustavy Thalimu a vystoupil na orbitální stanici, kde se museli návštěvníci podrobit karanténě. Bez této procedury nesměli žádní „nečistí póvindá“ vkročit do posvátného města Bandalongu.

Ostatní obchodní zástupci z gildovního transportu vyplňovali formuláře a nechávali se odvést do izolace na stanici. Jaxson předstíral, že je jeden z nich, přesto se mu dostalo speciálního zacházení. Měl s těmito lidmi privilegovaný vztah.

Netrvalo ani hodinu a jeho zapečetěná cela se otevřela, vešli dva Páni v róbách, malí postavou, s mrtvolně bledou kůží. Oba měli vyzáblou tvář, úzkou bradu a nos. Po nesčetné generace volili genetičtí mágové tyto atributy, dodávali jejich rase jistou homogenitu. Jaxsonovi bylo divné, že si Tleilaxané nevybrali tradičnější, přitažlivější podobu, ale jejich fanaticky religiózní rasa možná považovala ten divný vzhled za jakýsi odznak cti.

Odpověď nebyla pro Jaxsona důležitá. I on byl zvyklý na hanobení. Po katastrofě na Otoriu ho celé Impérium chtělo vidět mrtvého, ale ten šokující masakr patolízalů Shaddama Corrina zazářil jasnějším, přesvědčivějším světlem vzpoury, než se matčiným salonním plánům podařilo za celá desetiletí. A Tleilaxané znamenali veliký přínos, i když si širší hnutí Šlechtického svazu neuvědomovalo, že s ním sympatizují.

Ti dva muži v kápích se na něj ode dveří chladně podívali a Jaxson se ledabyle uklonil, nechtěl si je znepřátelit. „Přišli jste mě odvést dolů do Bandalongu,“ řekl a neznělo to jako otázka. „Pán Arafa posvětil mou návštěvu.“

Oba muži se zamračili. Ten nalevo řekl: „Schválil, ne posvětil.“

Druhý dodal: „Pojďte za námi, než nás někdo uvidí.“

Karanténní stanice páchla chladem, mastnotou a nevlídností. Na několika chodbách bez oken se nacházely čekárny podobné vězeňským celám. Uvažoval, proč se tito lidé tolik bojí cizinců. Bez vysvětlování ho posadili samotného do raketoplánu, který odplouval na planetu. Neměl žádné průhledy, takže během letu plného turbulencí neviděl město dole.

Jaxson se nemínil nechat zastrašit. Potřeboval Tleilaxany a Tleilaxané potřebovali jeho.

Když raketoplán přistál a průlez se otevřel, uviděl panorama města Bandalongu s kupolemi a špičatými věžemi, geometrické architektonické experimenty, které zraňovaly zrak i vkus. Nad tím vším se prostíralo kalné a šedé nebe.

U plavidla se setkal s dalším tleilaxanským Pánem, který se tak podobal těm dvěma předchozím, že se skoro nedal poznat rozdíl. Jaxson se zběžně uklonil. „Vy jste Pán Arafa?“

Muž v kápi se na něj podezíravě zahleděl blízko posazenýma očima. „Musíte projít ještě mnohými bezpečnostními bariérami, než vám bude dovoleno se s ním setkat.“

Jaxson protrpěl dotěrnou osobní prohlídku a prošel snímacím portálem, který zmapoval jeho kůži a rysy a pronikl až ke kostem. Pán oznámil: „Vaše přestrojení nestačí na to, aby nás zmátlo.“

Jaxson vyštěkl: „Já se nepokouším zmást vás – jen zbytek Impéria. To je jeden z hlavních důvodů, proč jsem sem přiletěl a proč potřebuji mluvit s Pánem Arafou.“

Tleilaxan to nechápal. „Váš společník Chaen Marek poslal zprávu, že si přejete přezkoumat genetické modifikace kapradí barra.“

„Jsem složitý člověk,“ odvětil Jaxson. „Mám více zájmů a Tleilaxané mohou naplnit nejednu potřebu. Jsem nejhledanější člověk v celé galaxii a vložil jsem své bezpečí do vašich rukou. To já bych měl být podezíravý!“

Bezejmenný Pán zdvihl vyčítavě prst. „Ale Impérium pohrdá celou naší rasou. Pokud prosákne nějaký náznak, že tajně podporujeme vaši snahu svrhnout vládu Corrinů, budou všichni Tleilaxané zlikvidováni.“

Jaxson se usmál. „Takže pokud někdo z nás uklouzne, čeká nás všechny vyhlazení – nejlepší způsob, jak si zajistit důvěru a spolupráci.“ Panovačně mu pokynul. „Nyní mě odveďte za Pánem Arafou.“

Došli do obrněné skleníkové laboratoře a jeho průvodce mu dal dýchací fólii na nos a ústa.

Prošel průhlednou přetlakovou komorou a konečně se setkal s Pánem Arafou. Všiml si výrazné skoby mužova tenkého nosu a nerovné jizvy nad jedním obočím. Arafa měl také dýchací membránu.

„Podnikl jste veliké riziko, když jste se sem vydal, Jaxsone Aru. Ale tady jste už v bezpečí.“

„Oba klestíme nebezpečnou stezku,“ odpověděl Jaxson.

Arafa si spojil dlaně. „Je to tak, jak si bůh přeje. Jsme vykonavateli boží vůle.“

Jaxson neměl zájem vést teologické debaty, a tak souhlasil. „Jsme vykonavatelé boží vůle.“ A vy jste vykonavatelé té mojí.

Tleilaxanský Pán mu pokynul, aby vešel. Obrněná skleníková laboratoř byla jako zahrada šíleného vědce, zamořená kroutícími se rostlinami, z nichž všechny byly bezpochyby špatné. Některé vzorky vypadaly nestvůrně a odpudivě, jiné byly krásné, avšak maličko zákeřné.

Arafa uvažoval. „Vyrozuměl jsem, že vaše drogové operace na Caladanu se setkaly s velkou překážkou. Leto Atreides zničil vaše lukrativní kapraďová pole.“

„Ano, byla to velká překážka,“ přisvědčil Jaxson. „Ale s vévodou Letem mám jiné plány. Dopřeju mu tohle vítězství.“

Arafa byl skeptický. „Ailar je to, co financuje všechny vaše plány… i naše.“

„Prozatím mám i jiné zdroje peněz.“ Jaxson přimhouřil oči. „A můžu platit dál, pokud vám jde o tohle.“

Arafa si tiše odfrkl, což neznamenalo popření. Jaxsona to přesvědčilo o tom, že si tleilaxanský Pán dělá vážně starosti.

„Chaen Marek přebuduje své pěstební operace od základu, s vaší pomocí,“ řekl Jaxson. „Kapradí barra je na Caladanu přirozenou rostlinou. Kultivujeme ho a rozšiřujeme jeho použití coby zdroje drogy ailar, po vzoru místního náboženství. Ale Marek začal být lačný a ledabylý. Jeho posílený ailar byl nebezpečný a vymkl se kontrole, otrávil tolik lidí, že to přitáhlo nechtěnou pozornost a tím odhalilo naše operace.“

„Marek to dá do pořádku a my také,“ ujistil ho Arafa. „Máme nové, lepší kapradí barra. Jenom vzácně obsahuje smrtelnou dávku drogy.“

Minuli trs jasně rudých květin, které připomínaly obří rty, chvěly se a mlaskaly. Vydávaly vůni a Arafa se naklonil, spoléhal se na svůj dýchací filtr, že ho uchrání. „Krásné květiny se smrtícím nervovým jedem.“ Povytáhl obočí, až se mu jizva roztančila. „Geneticky upravené, aby působily jen na ženy.“

„Proč?“ zeptal se Jaxson.

„Boží záměry jsou často záhadné. My dodáváme produkty a jiní je nasazují k vlastním účelům.“

Další části skleníku obsahovaly jakési baňaté houby, kroutící se rákos, vydávající hypnotické hučení, trnité keře ježící se ostny plnými jedu a pnoucí se rostliny, které útočily na vše, co se kolem hnulo.

Konečně se dostali do místa porostlého zkrouceným kapradím, některé bylo flekaté a skvrnité, jiné jasně zelené. Část rostlin byla vyšší než člověk, posetá nepříjemnými ostny.

„Tady máme experiment s variacemi kapradí barra v pečlivě sledovaných podmínkách. V našem zařízení dokážeme vypěstovat pár vzorků, ale ve velkém se kapradí daří jen na Caladanu.“

Jaxson přikývl. „Marek už vytyčil novou pěstební oblast na izolovaném jižním kontinentu. Poradil jsem mu, aby byl nenápadný.“ Přikročil blíž k mohutným rostlinám. „Tohle obří kapradí by se nedalo použít ve velkých komerčních operacích.“

Arafa se usmál. „Většina těchto vzorků je příliš jedovatá a nestabilní pro vaše použití. Nikdy by nemohly být možnou alternativou pro obchod s ailarem.“

„Tak proč plýtvat časem a úsilím? Máme kritickou potřebu a napjatý rozvrh.“

Tleilaxanský Pán rozhodil rukama. „V naší práci se nejvíce naučíme, když jdeme až do extrému.“

Jaxson o tom uvažoval a přitom hleděl na exotickou rostlinu. „Dobře,“ přisvědčil a hledal cestu, jak nasměrovat hovor ke svému pravému cíli. „Pak pro vás mám další extrém k prozkoumání. Potřebuji nové maskování. Pomahači imperátora Shaddama mě neúnavně loví. Prozatím mám místa, kde se schovat, a tajnou operační základnu, ale potřebuju větší volnost pohybu.“

Arafa pomalu přikývl. „Ano, lehce jsme prohlédli vaše maskování, když jste sem přijel. Štěstí je, že nejsme váš nepřítel.“

„Vyrozuměl jsem, že máte jistou technologii – myslím, že tomu říkáte obličejové klonování.“

Arafa zareagoval překvapeně. „Tohle je ta další záležitost, kterou s námi chcete probrat?“

„Obličejové klonování. Vypěstujte mi novou tvář, která bude víc než maskování, něco, co sahá až do buněk.“

„Ale existuje spousta možných chirurgických zásahů, které zajistí podobné výsledky,“ navrhl Arafa. „Vaše tvář se dá přebudovat nejrůznějšími způsoby.“

„Obličejové klonování,“ stál na svém Jaxson. „Bez jizev, bez operace. Jen novou kůži a rysy, které sahají až do genetické roviny. Jsem přesvědčen, že je to odnož vašeho programu gholů, pěstovat nová těla z buněk mrtvé osoby.“

„Ano, vypěstovali jsme nové tváře,“ připustil Arafa, ale víc to nevysvětlil.

„Přinesl jsem si buňky s sebou.“ Jaxson vytáhl z kapsy ampulky s vlasy, dvěma ustřihnutými nehty a kouskem kůže, který našel po namáhavém hledání. „Můj otec zemřel na mozkovou příhodu v našem sídle na Otoriu. Je mrtev, ale já na něj nikdy nezapomenu. Byl to můj mentor. Formoval mě. Když už musím být zamaskován, chci si ho připomenout pokaždé, když se podívám do zrcadla.“

Arafa přijal ampulky a zahleděl se na obsah. „Výsledek bude kombinace vašich a jeho rysů, něco unikátního a bez jakýchkoli záznamů.“ Ostnaté kapradí barra za ním sebou zaškubalo a rozvinulo se, ale Tleilaxan se soustředil na buněčné vzorky, nevšímal si toho. „Nebude to rozhodně zadarmo.“

Jaxson se nadechl skrz membránu. „To nikdy není.“

Koření melanž dokáže člověka ohromit – svými výjimečnými přínosy, finanční hodnotou, všudypřítomnou poptávkou po celém Impériu.

Koření melanž dokáže člověka přivést k zoufalství – tím, že se nachází jenom na jediné planetě v Poznaném vesmíru, že se získává za tak ďábelských podmínek, že ty největší síly soupeří o imperátorovu přízeň, aby mohly pracovat na píscích Arrakis.

Ale člověk nedokáže koření zavrhnout. To by bylo jako zavrhnout samotný vzduch a světlo.

Souhrn společnosti CHOAM

Baron Vladimir Harkonnen stál v horku a prachu, ucpávky nosu a úst si odstranil, nedbal na bezpečnostní opatření. Vychutnával si tu podivnou vyprahlost, zavřel oči a dlouze se nadechl, nasál to sucho. Nevšímal si hlučného zmatku operací rafinérie Orgiz v izolovaném kaňonu.

Nadechl se typického skořicového aroma, pronikavého, silného, opojného. V nozdrách a v plicích ho pálila ta lahodná sytost. Koření!… všude. A je jeho – zvlášť tady, protože o rafinérii Orgiz neví ani Shaddam IV. a nemůže na ni uvalit tu svou zatracenou daňovou přirážku.

Za několik vteřin ho však vyprahlý vzduch začal pálit v nose a v hrdle. Ještě jednou se nadechl a přejel si jazykem po vnitřku úst. Koření tady ve volné krajině bylo surové a primární, ale on měl raději, když se podávalo v pročištěné formě, v regulovaných množstvích a v civilizovanějším prostředí.

Znovu si zakryl ústa a nasadil nosní filtry. Pokožku kulatého obličeje měl zdrsnělou drobným pískem, začínala se mu už napínat a vysychat. Jakmile se dostane zpátky do své rezidence v Kartágu, dopřeje si horkou koupel a přikáže jednomu ze sluhů, aby ho natřel vonnými mléky. Brzy odjede na Kaitan za imperátorem, ale teď musí dokončit inspekci této pokoutní rafinérie.

Orgiz postavil jeho otec před osmdesáti lety, když se rod Harkonnenů stal siridary – správci Arrakis. Rafinérie ležela v drsném, málo zmapovaném horském terénu, v uzavřeném kaňonu s vysokými stěnami, v kryté aréně, kde celé středisko zpracování mohlo zůstat skryté přede všemi až na ty, kdo věděli, kde hledat. Pod správou Dmitriho Harkonnena Orgiz produkoval velké spousty melanže.

Pak do slepého kaňonu zabloudil nebezpečný písečný červ – nebo ho tam škodolibě navedli fremeni? – a všechno zničil. Rafinérie zůstala opuštěná celé desítky let, vymazaná ze všech map.

Baron se rozhlédl po nových silech na koření, balicích linkách a kompresních nádobách, po nově vydlážděném přistávacím poli, kam se vešel i veliký karyól. Za nesmírného úsilí uplynulých několika měsíců baron obnovil komplex pro účely svého nového plánu s CHOAM. V drsném prostředí Arrakis vypadala kovová sila už teď zašle a ošlehaně, ale vybavení fungovalo a produkovalo koření. Na ničem jiném nezáleželo.

Pro zbytek Impéria byl Orgiz dávno zapomenutý a jeho obnovená výroba nebyla zaznamenána v žádné imperiální účetní knize, ušla ostřížímu zraku hraběte Hasimira Fenringa, inspektora koření. Žádné z výrobních zařízení ani z lodí nenesly harkonnenské barvy ani znaky a žádný dělník neměl jakékoli spojení s baronem. Orgiz zásoboval tajnou trasu dodávek koření v rámci dohody s urdirektorkou CHOAM Malinou Aruovou. V tom hukotu a shonu dění kolem slyšel baron jen sladké cinkání penízků.

Přiblížil se k němu jeho synovec Rabban, neměl na oblečení žádné formální znaky svého postavení. Statný muž byl pokrytý prachem a na levé tváři měl tmavou šmouhu od sazí či oleje. Jeho hluboko posazené oči působily stejně tvrdě jako stěny kaňonu, které je obklopovaly. Sundal si krytí úst, odkašlal si a odplivl na zem. Nad tímto gestem by se domorodci z Arrakis zhrozili.

„Dva další náklady připraveny k vypravení, strýčku.“ Škubl výraznou bradou a ukázal na přistávací pole, kde stál pár neoznačených nákladních plavidel s rozsvícenými světly a hučícími suspenzorovými poli. Těžká pozemní vozidla přivážela palety baleného koření do otevřených nákladních prostorů lodí. „Dodávka melanže, neoznačená, nevystopovatelná k Orgizu, a rozhodně nijak nespojitelná s rodem Harkonnenů.“

Baron si mnohoznačně odfrkl. „Melanže? Myslíš snad ‚sterilizovaných geologických vzorků určených pro výzkumníky na Hagalu‘.“ Takto označovali tyto náklady, aby nepřitahovaly pozornost.

Rabban popustil uzdu své lačnosti. „Teď, když jsme se vyhnuli podezření, neměli bychom toho využít? Můžeme tady zdvojnásobit produkci, zvýšit tajné prodeje CHOAM.“ Uchechtl se. „Když budeme mít moc zisků, vždycky si můžeme postavit nové pokladnice.“

„Nepokoušej štěstí, Rabbane,“ napomenul ho baron. „Fenring se spletl a myslí si, že chytil a popravil vůdce pašeráků. Nevyvolávejme další potíže.“

Ještě pořád cítil úlevu, že se Harkonnenům jaksi povedlo vyhnout se jistému odhalení. Imperátor Shaddam spolu s hrabětem Fenringem a jeho otravně výstředním zvráceným mentatem Grixem Dardikem vycítili existenci tajných operací mimo imperiální dohled a usoudili, že spousta peněz z koření je defraudována přímo imperátorovi pod nosem.

Baron měl za to, že stopy zametl pečlivě, a Malina Aruová za sebou rozhodně nenechávala žádné volné konce, které by vyslídili imperiální mentatští účetní, ale Fenring šťoural kolem… a nějak se stalo, že z tajných operací obvinil nesprávného člověka. Za viníka označil Rullu, manželku známého pašeráka Esmara Tueka, „prokázal“ jí vinu a nechal ji popravit. Banda pirátů se rozpadla a nyní, přinejmenším oficiálně, se už Impérium nestaralo o černý trh s kořením. Všechno to bylo velice příhodné.

Baron a CHOAM se nevysvětlitelně vyhnuli smrtícímu úderu a on nemínil ten oddechový čas promarnit. „Pokračujeme s větší opatrností, Rabbane. Vylekali jsme se. Urdirektorka je nervózní.“

„Dál chce naše koření,“ namítl Rabban. „Tolik, kolik jí ho pošleme.“

Baron viděl, že pozemní vozy skončily s nakládáním plavidel. „Všichni mají zájem o naše koření. A jestli chceme zůstat u kormidla, musíme být trpěliví.“

Rabban se zachmuřil, ale přikývl. Plnil strýcovy rozkazy, ať už se mu líbily, nebo ne.

„Předám ti vedení, synovče. Pokračuj v melanžových operacích se zvýšenou opatrností.“ Baron se odmlčel a usmál se. „A dál tvoř velké zisky. Máme svůj průmysl na Giedi Primě, máme velrybí kožešiny a rybolov na tvém Lankiveilu, ale melanži se nic nevyrovná.“ Věnoval poslední pohled rušným operacím.

Rabban nebyl vynalézavý ani bystrý správce, ale uměl zabrat, pokud ho někdo navedl správným směrem a netlačil ho za hranice jeho schopností.

„Jedu na Kaitan za imperátorem,“ oznámil mu baron. „Ujistím ho, že je vše v pořádku, takže nebude považovat za nutné, aby nás jeho inspektor koření sledoval příliš pečlivě.“

Rabban se obrátil a přes ten industriální rámus houkl na dělníky. Baron pro klid duše ještě chvíli synovce sledoval, pak se vydal k neoznačené toptéře, která ho odnese zpátky do Kartága.

Z úcty k mým mnoha přínosům Sesterstvu si přinejmenším zasloužím vědět, kdo mě nahradil coby kwisatzovou matku. Jméno, jen jméno. Kdo je to?

Videonahrávka uvězněné Lethey

Poté co Jessica opustila zabezpečenou nemocniční místnost s Letheou, byla odvedena do čtvrtého patra rezidenční budovy, speciálního patra pro hosty. Hosty… Jessica uvažovala, jak dlouho ji tu budou držet. Dostane se odtud vůbec někdy? Co od ní Lethea chce?

Její ubytování sestávalo z malého pokoje s jedinou postelí, nočním stolkem, měkkým ošoupaným křeslem, světelnou koulí na stěně a malou knihovničkou s fólisky a šigafilovými cívkami. Ten spartánsky zařízený pokoj Jessice připomněl její doby tvrdého výcviku ve škole matek pod vedením Mohiamové.

Když viděla svůj nový domov, myslela na to dlouhé putování, na to napětí. Kolik dní uběhlo od doby, co opustila Caladan, co opustila Leta? V šatníku objevila černou róbu Sester. Kromě hrstky věcí, které si s sebou vzala, včetně sady korálových náušnic a náhrdelníku, neměla nic, díky čemu by vypadala jako vévodova paní. Tady je jen jedna z řady Sester.

Pokud ji Bene Gesserit natrvalo odvolal z pozice vévodovy vázané konkubíny a jestli se s ní Leto vážně rozešel, bude jí její bývalý titul k ničemu. Lady Jessica. Její mysl a srdce by ho však jen tak neopustily. O tohle ji Sesterstvo připravit nedokáže.

Pořád jsem lady z Caladanu.

Následující ráno ji Matka představená znovu povolala k Letheině pokoji. Před velkým pozorovacím oknem se tísnily čtyři ženy. Hariška něco šeptala záhadné ženě v tmavé kápi a se závojíčkem přes obličej. Vedle nich tiše mluvila tmavovlasá Sestra Jiara se Ctihodnou matkou se světle hnědými vlasy, bledou tváří a nevlídným výrazem.

Když se k nim Jessica připojila, ta záhadná žena se závojíčkem rychle zmizela do postranní chodby, zatímco Jiara, Hariška a Ctihodná matka jménem Ruthine se zadívaly skrz zpevněné okno, jako by studovaly nebezpečný exemplář zvířete v zoologické zahradě.

Matka představená se obrátila k Jessice. „Potřebujeme, abys nám odhalila jisté odpovědi.“ Napjala se, přejížděla pohledem Jessice po tváři. „Vyžádala si, abys sem přijela. Trvá na tom, že tě chce vidět – a odmítá nám o tom cokoli říct. Zjisti, co chce.“

Ruthine se zamračila. Měla prstýnky šedohnědých vlasů a tvář coby zapomenutelnou směs nevýrazných rysů, ale přitom nepůsobila ani trochu nevýrazně. „Možná tě chce jenom zabít. To jsme mohly udělat bez takových potíží.“

Lethea se v pokoji na lůžku začala svíjet. Divokýma, nesoustředěnýma očima těkala kolem jako zvíře v kleci.

Jessica úmyslně ignorovala, co řekla Ruthine. „Já o ní nic nevím. Co můžu udělat?“

„Půjdeš tam dovnitř za ní,“ nařídila jí Hariška chladným tónem. „Zeptej se jí. Budeme všechny čekat, co řekne.“

„Ano,“ přidala se Jiara a dívala se na Jessiku. „Budeme to sledovat odsud.“

Jessica se přinutila zhluboka nadechnout a stiskla rty pevně k sobě. „Jestli už přinutila několik Sester, aby se zabily, je to jako hodit myš do hadí klece.“

„Pravda, ale já si myslím, že jsi myš, která by mohla hada přechytračit. Považujeme tu záhadu za natolik významnou, že jsme ochotny riskovat tvůj život.“

Jessica ztuhla. Ale za jak důležitý považujete můj život?

„Hrůza, krveprolití, potíže,“ řekla Ruthine. „Jde o něco kolem tebe a tvého syna.“

Jessica si vzpomněla na tu spoustu zkoušek, které prodělala tady ve škole matek. „Takže je to další gom džabbár.“ Udělala tíživý krok k pevně uzavřeným dveřím. „Přežila jsem první zkoušku, které mě Mohiamová podrobila. Tuto přežiju také.“

Ruthine se k ní obrátila s pohledem ostrým jako diamantové střepy. „Bojíš se?“

Něco na té ženě ji znervózňovalo stejně jako Lethea. Zklidnila se, věděla, že musí udělat, co po ní chce Bene Gesserit. Možná že když ten úkol splní, dovolí jí vrátit se na Caladan a zachránit, co se ještě dá. Obrátila se k Harišce. „Nebojím se, Matko představená.“

Ruthine se zakabonila. „Měla by ses bát.“

„Pamatuj na přísahu, kterou jsi složila,“ varovala ji Jiara. „Sestra musí dbát na každé opatření, aby chránila a podporovala Bene Gesserit.“

„Pamatuji si na svou přísahu a vím, co znamená,“ odsekla Jessica a ztlumila hlas. „Znamená to, že jsem postradatelná.“

„To jsme všechny, v širším slova smyslu,“ poznamenala Hariška. „Bez výjimek. Ale Lethea si myslí, že ty nebo tvoje činy mohou přinést konec Sesterstva. Zjisti proč, jinak se budeme muset uchýlit k jiným akcím.“

„Nemůžeme nic riskovat,“ zamumlala Jiara.

Jessica zůstala navenek klidná, ale v duchu se bránila. Takže ta stařena, která bojuje s divokými vnitřními démony, si ji povolala až z druhého konce Impéria. Ve své jasnozřivosti či demenci viděla cosi důležitého, nějaké klíčové rozhodnutí nebo čin, které by mohly pozměnit chod dějin. Proč mě oddělovat od Paula?

Lethea ji přece nemůže jen tak zabít v okamžiku, kdy vejde do pokoje. Nebo ano?

Jessica s našponovanými smysly došla k zavřeným dveřím pokoje. „Strach zabíjí myšlení…“

Matka představená jí věnovala vážný úsměv. „Odříkej si celou Litanii proti strachu, jestli chceš.“

„To nebude třeba.“ Jessica se podívala na ovládací panel dveří na stěně. „Vykonám svou povinnost a doufám, že si to Sesterstvo zapamatuje.“

Ruthine to zřejmě rozčílilo. „Vždycky jsi svou povinnost vůči nám neplnila. Možná to tímhle napravíš.“

Jessica dál zachovávala klidnou tvář, nemínila jim dát to uspokojení a projevit hořkost. Otevřela dveře a vstoupila do pokoje. Zaútočil na ni nepříjemný zápach, uslyšela hučení klimatizace. Jakmile se za ní zavřely a zamkly dveře, připadala si, jako by vstoupila do bitevní arény.

Lékařské vybavení vydávalo tichý elektronický šepot a větráky v pozadí hučely, přesto to působilo, že se v pokoji rozhostila němá prázdnota. Jessica u dveří ztuhla.

Lethea sebou přestala házet, zvedla hlavu a zahleděla se na ni. Oči měla chladné, mrtvé, jako by si představovaly, co udělat s vetřelcem.

Jessica čekala, sledovala starou ženu upoutanou na posteli. Lethea se zazmítala a spustila překvapivě jasně: „Nelíbí se ti ten smrad! To poznám podle toho, jak se tváříš. Přišla jsi mi převléknout postel?“

„Jsem lady Jessica z Caladanu,“ odpověděla chladně a formálně. „Povolala sis mě.“

Lethea se prudce vzepjala s takovou silou, až se pouta napnula a zaskřípala. „Ty!“ Pokusila se k ní natáhnout, zoufale zaútočit holýma rukama, ale nemohla.

Jessica stála na místě, bezpečně z dosahu. „Proč sis mě zavolala? Co chceš?“ Proč jsi mě odtrhla od domova a rodiny?

Jako by se stiskl vypínač, babice sklesla a zatvářila se klidně. Po tváři jí přejel úsměv. „Uděláme něco společně, ano?“

Matka představená od ní chtěla odpovědi a Jessica jí je potřebovala dát, než bude moci žádat o propuštění. Opatrně o krůček popošla k posteli. „Vysvětli mi to. Co jsem udělala, že jsem přitáhla tvou pozornost?“

„Co jsi udělala? Nebo co uděláš? Jsi to nebezpečí ty, nebo ten tvůj chlapec?“ Zakroutila se na posteli. „Pomoz mi převléct postel. Uděláme to společně. Uvolni mi pouta.“

Jessica se nenechala ošidit. „Proto jsi mě sem nevolala až z Caladanu.“

„Tak mi sem pošli někoho, kdo to udělá.“ Lethea se zatvářila rozmrzele, znehybněla a zírala ke stropu.

„Udělám to, až mi dáš odpovědi. Matka představená Hariška poslouchá.“

Stařena si pobouřeně odfrkla. „Všechny poslouchají. Vždycky poslouchají. Vědí, co jsem řekla. Existují nesčetné stezky k budoucnosti, ale kvůli tobě a tvému synovi jich pro Sesterstvo mnoho končí na útesu.“

Jessica zariskovala, popošla k posteli a upravila stařeně polštář pod hlavou. „Je to tak pohodlnější?“

Na rozpraskaných rtech se objevil ironický úsměv. „Podívej se kolem sebe, Jessiko z Caladanu. Vypadá tenhle pokoj, že byl zařízen pro moje pohodlí?“

„Ne, nevypadá. To je mi líto.“

„Je ti to líto?“ Odfrkla si. „Mohla jsi nás všechny zničit!“

„Ano, je mi to líto.“

„Řekni Harišce, ať sem přijde a řekne mi do očí, že je jí to líto! Ona a já jsme bývaly kamarádky, abys věděla.“ Lethea zkroutila krk a zahleděla se za plaskleněnou bariéru na Matku představenou, která čekala na chodbě. Zašklebila se na ni jako dítě.

Jessica dál hodnotila nebezpečí, které představovala ta vrtošivá osoba. „Proč jsem tady?“

„Protože já vím!“ řekla Lethea. „Protože ty, tvůj syn… nebezpečí pro nás všechny!“ Ztlumila hlas. „Zvol si bezpečí, skoncuj s tím. Zabij svého syna.“

Jessica zatajila svůj šok. O odpovědi nemusela uvažovat. „Ne. To neudělám.“

„Pak jsme všechny odsouzeny ke zkáze.“ Lethea se zas uložila na záda a zavřela oči. Vypadalo to, že vklouzla do dalšího oddílu své mysli. „Nebo se mi to možná všechno jenom zdálo. Sny umějí být hodně živé, víš.“ Chvíle ubíhaly a Jessica sledovala její tvář, její nehybné prsty. Pak stařena pootevřela oči a dlouze a tvrdě se na ni zadívala.

„Já svého syna nezabiju,“ opakovala Jessica pevně. Jen ať ta stará čarodějnice slyší sílu jejího odhodlání.

Lethea začala šeptem blábolit, jako by mluvila s někým ve své hlavě, tak tiše, že Jessica nerozuměla. Možná se vynořil nával zděděných vzpomínek, hlasy bez těl, patřící dávným Ctihodným matkám, ji přiváděly k šílenství. Už se to některým ženám stalo.

Lethea se s trhnutím probrala a začala sebou házet v poutech. Vzhlédla prázdným pohledem a rozječela se: „Jessiku z Caladanu! Přiveďte mi Jessiku z Caladanu!“

Jessica se nutila zachovat klid a soustředit se, zostřit vnímání všech smyslů. „Jsem tady. Vysvětli mi to!“

Hariška a ostatní pozorovatelky jistě visí na každém jejím slově.

Tvář stařeny se kousek po kousku měnila, koutky se prohnuly dolů, pak na Jessiku vyprskla: „Ty! Už teď je pozdě!“ Znovu změnila výraz, uchechtla se. „Ony dostanou, co si zaslouží.“

„Kdo? Řekni mi, co jsi viděla?“

Lethea se podívala na Jessiku s vědoucím úsměvem. „Měly bychom spolu trávit víc času, ty a já. Hariška se považuje za vůdkyni, která potřebuje fakta, aby se mohla rozhodnout. Je to logická osoba, někdy až moc. Uvidíme, jak si povede… jestli udělá, co je třeba udělat.“

„Vystavuješ mého syna nebezpečí,“ cítila Jessica potřebu říct. „Proč jsi mě musela odvolat od něj a od vévody?“

„Všem nám hrozí nebezpečí!“ zaječela Lethea. „Běž!“

Jessica na sobě nedala znát žádnou emoci, došla ke dveřím a počkala, až je Jiara odemkne a otevře.

Hariška čekala venku, zvědavá, ustaraná, zmatená. Stála tam s rukama v bok. „Lethea je nepředvídatelná. Myslí si, že mě vyvede z rovnováhy.“

„Ta odpověď mi připadala dost jasná,“ poznamenala Ruthine.

Matka představená se k ní otočila. „Nic není jasné! Lethea je chytrá, ale taky mstivá. Nevěřím jejím pohnutkám… ani ničemu z toho, co řekla.“

„A přece jsem tady,“ zamumlala Jessica, „odtržená ode všeho, co je mi drahé.“

„Ode všeho ne,“ namítla Jiara. „Pořád máš Sesterstvo.“

Lethea v pokoji zavřískala, její hlas ztlumily reproduktory. „Jste uvězněné stejně jako já, ale jinak, protože já mám něco, co vy chcete. To já tu držím otěže!“

Hariška vyslala signál, z postele vyjela automatická jehla a zabodla se stařeně do paže. Ta se prohnula v zádech a zasyčela, ale sedativum ji okamžitě omámilo.

Hariška řekla: „Nedala nám odpovědi, jaké potřebujeme. Proto to budeš zkoušet znova a znova, dokud nebudeme spokojené.“

Jessica se snažila ovládnout, měla strach, jak by Sestry zareagovaly. „Můj syn neznamená žádnou hrozbu Bene Gesseritu, ani nikomu jinému. Je mu teprve čtrnáct let.“

Matka představená odkráčela bez odpovědi.

Člověka tvoří jeho vzpomínky, minulost, činy a pověst.

Vévoda Paulus Atreides, v dopise synovi

Poté co se vévoda Leto zabydlel u imperiálního dvora, soustředil se na svůj projekt, jako by to byla vojenská operace. Nejprve se spojil s arcivévodou Armandem Ekazem, přítelem, který byl právě také v imperiálním hlavním městě v záležitosti landsraadu. Jednoruký muž byl spojencem Atreidů celé roky a patřil k málu šlechticů, kterým se díky Letově varování podařilo uniknout z Otoria.

Stáli spolu před impozantní síní landsraadu, vroubkované kamenné sloupy fasády se tyčily do výše, stejně husté jako les krvavých stromů na Ekazu. Na hlavním bulváru vlály na stěžních pestrobarevné prapory jednotlivých šlechtických rodů. Některé visely na půli žerdě, ty patřily rodům, které utrpěly ztráty na Otoriu.

Leto musel nahlédnout do soupisu, aby objevil zelenočernou vlajku rodu Atreidů mnohem dál po ulici. Když Armand viděl to umístění, navrhl Letovi, aby sepsal oficiální petici se žádostí o přesunutí atreidského praporu na význačnější místo blíž k síni.

Při vládním zasedání zelo mnoho sedadel prázdnotou, v denní agendě nešlo o zvlášť významné záležitosti. Na Armandův návrh si Leto vybral tři neškodné návrhy zákona, které podpoří. Usadil se v části vyhrazené rodu Atreidů, a když záležitost přišla na přetřes, naznačil svůj záměr promluvit. Zvedl se a zaburácel, aby ho všichni slyšeli: „Vévoda Leto Atreides z Caladanu podporuje toto opatření.“

„Bere se na vědomí,“ odvětil parlamentář a Letovo jméno bylo zaneseno do záznamů jednání.

Nepřipadalo mu, že toho udělal moc, ale když teď opouštěli zasedání, arcivévoda se smutně pousmál. „Zvládl jste tu nejdůležitější část, nechat se vidět a zaznamenat. Některé rodiny landsraadu si drží pověřence, který hlasuje pro či proti u každého navrženého zákona, ať už to s nimi má něco společného, nebo ne. Výsledkem je, že jejich zástupci jsou často vybíráni do důležitých podvýborů, protože jsou vidět.“

Leto si představil, jak by ho taková nudná práce odváděla od jeho pravého poslání na Caladanu. „A být v mnoha podvýborech je dobře?“

„Jste vidět, a zástupci rodů tak mají vliv na jistou politiku. Ne všechny záležitosti jsou nevýznamné, Leto. Mnoho šlechticů tady, zvlášť Rajiv Londine, lobbuje za zrušení imperátorovy melanžové přirážky – dosud marně.“

Leto řekl: „Slyšel jsem stížnosti, ale ta přirážka mi nevadí. Rod Atreidů nemá s kořením nic společného.“ Připomněl si však své nedávné zkušenosti s nebezpečnou novou drogou ailar, která se rozmohla na Caladanu, pak se rozšířila v landsraadu a mnoho lidí připravila o život.

Armand se na něj vážně podíval. „Do toho, postěžujte si přede mnou, jestli se vám uleví, ale já vím, že v politice nejste tak naivní.“

„Kdepak, já všemu rozumím až dost. Proto jsem také odjel z domova a dorazil na Kaitan,“ řekl. „Hrabě Fenring mi dokonce nabídl, že mi zde pomůže získat větší vliv.“

Arcivévoda odpověděl opatrně: „Zajímavá vyhlídka. Hasimir Fenring vás vážně může podpořit u dvora, ale dejte si na něj pozor. Sice vám pomůže získat, co chcete, ale ne tak, jak by to vyhovovalo Atreidům. Já vím, jak moc pro vás znamená čest – jistě nechcete uzavřít smlouvu s ďáblem.“

Letovi se stáhla hruď. Myslel si totéž a přikývl. „Chápu, starý příteli.“

Vrátil se do paláce, unaven davy. Měl v plánu napsat dopis Paulovi a připravit zprávu o své činnosti pro Hawata. Jak tak procházel rušnými společnými prostorami, zastavil ho muž v elegantní zdobné uniformě.

„Císařovna Aricatha by byla potěšena, kdybyste se k ní přidal na kořeněnou kávu a kus řeči,“ vyřídil mu ten posel. Sdělil Letovi přesnou hodinu, kdy se má dostavit, což bylo za necelou půlhodinu. Málem to ani nestačilo, aby se dostal do příslušného křídla, a tak odspěchal a v duchu si blahořečil, že si na zasedání landsraadu vzal slavnostní oděv.

Zdvořilý mlčenlivý sluha ho odvedl do soukromého salonu císařovny. Aricatha na něj čekala u malého intimního stolku jen s jedinou volnou židlí a tvářila se vřele a vlídně. Měla na sobě šaty ze spřádaného zlata zdobené zelenými drahokamy. „Mám radost, že vás zase vidím, vévodo Leto Atreide, a to za mnohem lepších okolností než při té horečné evakuaci z Otoria. Jednou z mých povinností císařovny je poznat manželovy nejvýznamnější poddané.“

Uklonil se a usedl. Před ním stál šálek z jemného porcelánu s kouřící tmavou tekutinou, očividně nalitý před několika vteřinami. Okamžitě zachytil pronikavou, ale lákavou vůni silné kávy s aromatickou melanží. „Je mi ctí, Vaše Veličenstvo.“

„Také jsem vám chtěla vyjádřit svůj vděk. V tom chaosu po útoku Jaxsona Arua jsme vám možná nestačili dost poděkovat.“

Leto na židli poposedl. „Imperátor Shaddam vyjádřil svůj dík naprosto jasně, Vaše Veličenstvo. Nemáte žádný důvod k obavám.“ Chopila se šálku a on se též zdvořile napil. V ústech a v krku ho zabrnělo, projel jím nápor tepla.

Oči jí jiskřily, když viděla, jak se tváří. „Chutná vám náš recept?“

Rozpačitě se začervenal a připadal si jako nemehlo. „Měl jsem kořeněnou kávu zatím jen párkrát, ale tahle je výtečná.“

„Mnozí v Impériu by bez nějaké formy koření nepřežili,“ řekla s náznakem nesouhlasu. „Aspoň že jsou spokojeni imperiální pokladníci a také rod Harkonnenů.“

Při zmínce o rodinném arcinepříteli Leto zakryl svou reakci dalším douškem kávy, ale tentokrát nebyl ten nápor energie tak výrazný.

Aricatha dál vedla nezávazné řeči, ale bylo zřejmé, že si každé slovo tohoto rozhovoru pečlivě připravila. „Navzdory příšerným událostem té noci si vzpomínám, že jste předtím se zřetelnou láskou mluvil o Caladanu. Dívala jsem se na obrázky, ale ráda bych se dozvěděla víc.“ Složila si ruce před sebou na stolku. „Povězte mi o oceánech své planety, vévodo Leto. Proč je Caladan tak výjimečné místo?“

Při té otázce se mu zastesklo po známém dění na hradě, naslouchání problémům svého lidu. Možná jsou to jen provinční starosti, ale pro lid Caladanu znamenají hodně. Teď je to tam všechno v Paulových rukou…

Leto popsal tanec vln, každoroční výlovy a slavnosti, řetězce izolovaných ostrovů. Mluvil o nádherné severské divočině, kam nedávno vzal svého syna, nezmínil se však o drogových polích, která tam nalezli. Vyprávěl o rozvíjejícím se průmyslu luníků a slíbil, že jí pošle speciální dodávku, aby mohla ochutnat to lahodné maso, stejně jako ho ona pohostila kořeněnou kávou. Jak se z něj ta slova linula, cítil se povznesený na duchu.

Císařovna se smála, vypadalo to, že si jeho společnost užívá. „A povězte mi něco o své lásce, o lady Jessice. Udělala jsem si o vás výzkum! Jen málo mocných šlechticů má tak stabilní a dlouhotrvající vztah. I když je to jen vázaná konkubína, zdá se, že je pro vás dokonalou partnerkou.“

Leto nedokázal potlačit ruměnec, který se mu objevil ve tvářích. „Jessica už není mou konkubínou. Byla odvolána do školy matek na Wallach IX, myslím, že nastálo. Dala jasně najevo, že je nanejvýš oddaná Bene Gesseritu, ne mně.“ Byla z toho jasně cítit hořkost a Aricatha se na židli opřela a zatvářila se ustaraně.

Rozhostilo se rozpačité ticho, během něhož vešel sluha a oznámil, že císařovnu čeká další bod programu a další host. Leto se zvedl, uklonil se, poděkoval jí za její čas a vrátil se do svých pokojů v imperiálním paláci.

Cítil se dezorientovaný ještě celé hodiny poté, co se císařovna zmínila o Jessice. Znamenalo to pro něj připomínku, že landsraad ví málo o vnitřních záležitostech rodu Atreidů, a i kdyby tomu tak nebylo, kolika šlechticům by záleželo na jeho citech? Konkubína je jen konkubína, osoba, která poskytuje služby, a Jessica svou službu plnila velmi dobře řadu let. Leto kdysi přesvědčil sám sebe, že jejich vztah je jiný, ale teď to z něj dělalo hlupáka. Pokud jejím původním úkolem, který dostala od Bene Gesseritu, bylo zadřít se mu do srdce, pak vážně odvedla znamenitou práci.

Nechtělo se mu tomu věřit. Ale proč by tomu neměl věřit?

Jak tak seděl sám ve svých pokojích, hluboce zamyšlen, vzpomněl si na lekce svého otce, svého vzoru. Vévoda Paulus učil Leta vládnout a také ho učil ušlechtilosti, jak si zachovat pevné jádro cti. A přece Leto viděl svého otce promíjet věci, jaké by sám za své vlády nepřipustil.

Vzpomínal si, jak jednou seděl před starým vévodou v jeho soukromé pracovně, kterou teď užíval sám. Bylo mu tehdy teprve čtrnáct… stejně jako je nyní Paulovi. Předchozí rok rod Atreidů spolupracoval s imperátorem Elroodem na svržení rodu Kolonů, šlechtické rodiny, která údajně pletichařila proti imperiálnímu trůnu. Elrood se spojil s Paulusem a vyhlásil vendetu, atreidské síly napadly Borhees, planetu Kolonů. Leto nikdy nepochopil strategii ani opodstatnění tohoto útoku, vynaložení takové obrovské atreidské síly lodí, zbraní a bojovníků. Útok vyhladil rod Kolonů až na hrstku lidí, kteří uprchli a pak žili jako partyzáni v kopcích.

„Ta akce zdvojnásobila naše državy,“ vysvětloval Paulus synovi, ale znělo v tom spíše zklamání ze sebe sama než triumf. „Nyní jsou všechny zisky rodu Kolonů naše.“ Zdálo se, jako by něco ospravedlňoval sám sobě.

Starý vévoda se naklonil a opřel se o staletý stůl. „Pochop, synku, že zničení rodu Kolonů nikdy nebylo moje přání. A i když jsme díky tomu získali významnou državu, cena, kterou jsem byl přinucen zaplatit…“ Vzhlédl a Leto viděl otce obtíženého odpovědností a vinou, ne toho plamenného muže, který bavil lid Caladanu svými veřejnými spektákly. „Ale Elrood si vynutil…“ Paulus zavrtěl hlavou a víc nevysvětlil.

Nedlouho potom přišel Paulus o život v býčí aréně a Leto se stal vévodou z Caladanu. O pár let později objevil ošemetné dokumenty, které měl otec pod zámkem. Nikdy neodhalil, jak starý Elrood otce vydíral, aby udělal, co po něm chtěl. Na Lví trůn pak usedl Shaddam IV. a všechno se změnilo.

Leto překvapil panovnický dvůr, když odevzdal léno Borhees přeživším z rodu Kolonů, s prohlášením, že o poskvrněný majetek nestojí. Shaddam nechápal, proč udělal tak pošetilou věc, ale Leto se držel svých zásad.

Takovým člověkem býval vévoda Leto, ale nyní přijel na Kaitan za něčím jiným.

V hlavě mu naskočil obrázek Jessiky, byl by teď vděčný za její radu, ale vzpamatoval se a obrnil si srdce. Zřejmě se už mnoho věcí změnilo…

Večer imperiální palác svítil jasněji než každé souhvězdí, výstřední symfonie dění pokračovala bez ohledu na pozdní hodinu. Přijížděli lidé ze všech planet a ze všech časových pásem. Z bublin a malých pódií kolem rozlehlého paláce se nesla hudba. Úchvatné fontány na ulicích chrlily světlo a vodu.

Leto se oblékl do slavnostního večerního úboru a odešel ze svých pokojů, aby se nechal vidět ve městě. V doprovodu své kliky sluhů a funkcionářů – protože šlechtic bez doprovodu je na první pohled bezvýznamný – procházel grandiózními galeriemi a křídly. Nejtěžší úlohu měli jeho sluhové, nezírat příliš na ten spektákl.

Leto bloumal bez cíle, když tu najednou uslyšel své jméno. „Vévodo Leto Atreide! Zůstaňte stát!“ Obrátil se, rozhlížel se po někom známém, a uviděl, jak se k němu žene muž. Byl o půl hlavy vyšší než on, medvědí postavy. Růžový obličej zdobil mohutný knír.

„Leto Atreide, vévodo z Caladanu, vyzývám vás!“ Lidé se obraceli a zírali a dav se sunul blíž k této nové zábavě.

V Letovi se všechno stáhlo, poznal lorda Atikka, s nímž se setkal jen jednou během slavnostní recepce v muzeu Corrinů. Později se dozvěděl, že jeho syn narkoman zemřel na předávkování ailarem, a Atikk z toho obvinil Leta.

„Před těmito svědky se dovolávám kanly,“ zahřměl Atikk. „Považuji vás a vaši caladanskou drogu za odpovědné za smrt mého syna.“

Všichni hleděli a Leto se snažil zůstat klidný. „Hluboce soucítím s vaším smutkem, lorde Atikku, ale rod Atreidů nic netušil o drogových operacích na naší planetě. Jakmile jsme se o nich dozvěděli, zlikvidovali jsme pole kapradí barra.“ Povzdechl si. „Vašeho syna vám vrátit nemůžu, ale můžu zajistit, že už nikdo jiný na ailar nezemře.“

„Lži!“ odfrkl si Atikk. „Uspořádal jste velkou show s vypálením několika izolovaných oblastí, abyste se mohl chvástat atreidskou ctí, ale to byla jen lest. Nikoho tím neoklamete! Distributoři už dávají předběžné nabídky uživatelům drog po celém Impériu. Nic se nezměnilo. Jediná cesta, jak to zastavit, je zastavit vás.“ Popošel ještě blíž. „Znovu říkám, domáhám se kanly. Vyzývám vás na souboj v čase a na místě, které sám určím – tváří v tvář! Formalitám bylo učiněno zadost a vy, vévodo Leto, budete čelit spravedlnosti za to, co jste provedl.“

Atikk a jeho doprovod odkvačili.

Znalost je zboží. Znalost je zbraň. Znalost je hrozba. A nikdy jich nemůžeme mít dost.

Oběžník CHOAM urdirektorky Maliny Aruové, určený vnitřnímu kroužku nejvyšších ředitelů

I za jasného denního světla nabízela imperiální observatoř na Kaitanu úchvatný výhled. Imperátorovo „nekonečné město“ se táhlo k obzoru do všech stran, vzduch byl křišťálově čistý a pečlivě zbavený všech nečistot. Pestré budovy předváděly architektonické slohy tisíců světů a každá z nich soupeřila o pozornost.

Malinu Aruovou z toho panoramatu bolely oči.

I když třímala nejvíce moci v CHOAM, nežádalo se po ní, aby často vystupovala na veřejnosti. Raději se držela za scénou.

Ale od té doby, co její prchlivý syn Jaxson napadl Otorio a rozvášnil celé Impérium, byla Malina opatrná. Byla přinucena plazit se před landsraadem, vydědit syna a žebrat o odpuštění, protože to byla jediná cesta, jak zachránit důležitou misi Šlechtického svazu. Tichá vzpoura se už stovky let snažila narušit corrinské třímání absolutní moci. Byla to dlouhá šachová partie, k níž se spikli nejlepší politikové a historikové – dokud se nepřiřítil Jaxson jako demoliční koule a nerozprášil pečlivě rozestavěné figurky. I když byl její krve, někdy by ho Malina nejradši uškrtila.

„Pořád pracuji na tom úkolu, urdirektorko,“ řekla jí císařovna Aricatha tiše. Mluvily spolu před observatoří ve stínu vejcovité kupole, předstíraly, že si vychutnávají výhled. „Mám velký vliv, zvlášť u svého drahého Shaddama, ale nemohu být moc zjevná. To jistě chápeš.“

„Chápu, a hraješ svou roli dokonale – prozatím.“ Malina měla tmavě hnědé vlasy sestřižené na rozumnou krátkou délku a úhledný praktický úbor, na rozdíl od okázalých látek císařovnina roucha. Urdirektorka ještě víc ztišila hlas, i když komoří Ridondo byl mimo doslech v observatoři, upravoval tam teleskopy. „Ale proč jsi nás nevarovala ohledně toho, co se má stát s rodem Verdunů? Mohli jsme něco zachránit, možná i pár členů rodiny. Přinejmenším jsme mohli nastražit falešné záznamy nebo vymazat usvědčující informace.“

Aricatiny plné rty měly barvu tekutého granátu a její panenky byly jako zabarvené dřevo smíšené s mezihvězdnou temnotou. I když byla císařovna, škubla sebou při těch slovech, jako by jí vyčinila její učitelka. „Můj manžel se mi nesvěřuje se vším, co má v úmyslu. Vyhlazením rodu Verdunů chtěl šokovat celý landsraad.“

Malina se zamračila ještě víc. „Aspoň že ten barbarský akt trochu odvrátil pozornost od mého syna.“ Zavrtěla hlavou. Kvůli Jaxsonovi nemohla Malina vystoupit proti nespravedlnosti, která se stala vévodu Verdunovi a jeho rodině. Musela nechat na ostatních rodech, zda se postaví za vévodovu nevinu, nebo se spíš zřeknou rodu Verdunů, označí rodinu za odporné vzbouřence a vyškrtnou je z imperiální historie.

Císařovna Aricatha, Shaddamova nejnovější manželka, se dostala do své pozice díky nenápadným machinacím CHOAM. Pod jiným jménem a identitou sloužívala ta mladá žena coby konkubína sešlému, starému hraběti Uchanovi na planetě Pliesse. Když začalo být jasné, že Shaddam ztrácí zájem o Firenzu, svou poslední manželku, s níž uzavřel přísně politický svazek, zkušení instruktoři CHOAM proměnili Aricathu v dokonalou společnici pro padišáha imperátora, zatímco Malinina vlastní dcera se vdala za hraběte Uchana a omotala si ho kolem prstu.

Lady Anirul, imperátorova první manželka a matka jeho čtyř dcer, vydržela z jeho žen nejdéle, ale před čtrnácti lety byla zabita. Aricatha si myslela, že jí samotné se povede ještě lépe. Byla stvořena coby dokonalá žena pro Shaddama a zkušeně tahala za jeho nitky. CHOAM tak uskutečnil svůj nejlepší scénář: Aricatha ovládala nejmocnějšího muže v Poznaném vesmíru a byla zavázána předávat všechny důležité informace CHOAM.

Vévoda Fausto Verdun, ve skutečnosti vážně jeden z Malininých spiklenců Šlechtického svazu, byl zaměřen a popraven. Urdirektorka teď měla obavy, že budou odhaleni i další tajní rebelové.

Shaddam ani jeho nemilosrdní sardaukaři si neuvědomovali, že Šlechtický svaz má dvě frakce, a bylo jim to nejspíš jedno. Verdun se dopustil nějaké nedbalosti a zaplatil za to nejvyšší cenu. Ale nenechal po sobě nějaké stopy, které by mohly ohrozit ostatní členy hnutí? Malina a její spiklenci byli pochopitelně znepokojeni a Aricatha pro ně představovala jediný zdroj informací.

„Jaký důkaz proti němu měl Shaddam?“ naléhala urdirektorka na císařovnu. „V landsraadu vládne pozdvižení. Byl obviněn a vyhlazen velkorod, ale imperátor nedodal žádný důkaz. A co je ještě důležitější, jak se nechal Verdun přistihnout? Musíme to vědět.“

Aricatha špitla: „Jak víš, že vůbec měl nějaký důkaz? Mému manželovi by bylo podobné, kdyby uspořádal představení, jen protože může.“

Obě ženy najednou vzhlédly, uslyšely komořího, jak se pohybuje v observatoři, a kupole se začala otáčet po suspenzorových pásech. Široký otvor se nasměroval k jiné části denní oblohy.

Císařovna ztlumila hlas a zeptala se: „Proč tě to tak zajímá, urdirektorko? Državy rodu Verdunů převezme nějaká jiná šlechtická rodina a CHOAM jmenuje nového ředitele.“

Aricatha nevěděla – nepotřebovala vědět – žádné důležité podrobnosti o vzpouře, ani že urdirektorka a CHOAM jsou do ní nějakým způsobem zapleteny. Malina řekla: „Verdun byl jeden z mých nejdůležitějších ředitelů nejužšího kruhu a já teď musím co nejpečlivěji vyvážit procenta.“ Zklidnila se a promluvila povzbudivě: „Využij to jako příležitost. Vyjádři nelibost, že to s tebou Shaddam předem neprobral, řekni mu, že chceš významnější úkoly a že se chceš stát jeho… nejdůvěrnější poradkyní.“

„Konám svou povinnost,“ odvětila Aricatha s úsměvem a pak se významně odmlčela. „Ale zjistila jsem nečekanou informaci v jiné věci.“ Když jí Malina pokynula, aby pokračovala, dodala: „Máš nějaký zájem o vévodu Leta Atreida z Caladanu? Zřejmě se rozešel se svou vázanou konkubínou, matkou svého syna a předpokládaného dědice. Bene Gesserit ji v rámci svých mocenských her odvolal na Wallach IX navzdory jeho přání a není jasné, jestli odjela dobrovolně, nebo z donucení. Vévoda je hluboce raněný a osamocený a má na Sesterstvo veliký vztek.“

„Takže bude otevřený manipulaci.“ Malina zpracovávala tu informaci. „Rod Atreidů prozatím v našich plánech nefiguruje, ale poohlédnu se po nějaké možnosti. Po Otoriu a reorganizaci držav landsraadu se imperátorovy podíly v CHOAM blíží neotřesitelné většině… a to nemůžeme dopustit.“ Promnula si spánky. „Jak jen mi teď chybí mí milovaní trnopsi, ale úředníkům ode dvora zřejmě připadají moc hroziví.“

„Kde jsou?“ zajímala se Aricatha.

„Nechala jsem je ve Stříbrné jehle s Frankosem, dokud nebudu moci odjet z Kaitanu.“ Její starší syn, nastrčený prezident CHOAM, se o Hara a Kara postará. Zakotvila pohled na ladné věži na obzoru, v níž bylo sídlo vedení CHOAM. Zvedala se jako dýka, vysoká skoro jako imperiální palác.

Z observatoře se vynořil vytáhlý komoří s hranatou čelistí. „Konečně je to připraveno, dámy. Teleskopy jsou nasměrovány a seřízeny a výhled je úchvatný. Pojďte, musíte to vidět na vlastní oči.“

„Dokonce i za denního světla?“ Malina odpověď znala, ale tohle dá Ridondovi příležitost pustit se do vysvětlování, bude se tak cítit důležitější.

„Naše čočky umějí proniknout atmosférou, uvidíte několik gildovních korábů na různých oběžných drahách. To dění tam je úchvatné.“

„To bude nádhera,“ rozplývala se Aricatha s nevinným nadšením, vklouzla do své okouzlující role. Obě ženy následovaly komořího do budovy.

Tři astronomové tam přesouvali teleskopy o vysoké světelnosti a upravovali obrazovku. Aricatha zavedla urdirektorku k okuláru vybavenému vypodloženým okrajem.

Komoří Ridondo ustoupil, založil si ruce a nechal je střídavě se dívat.

Malina sledovala drobné body vesmírných plavidel, raketoplánů, nákladních lodí a odpadních boxů vynořujících se jako jiskry z obrovitánského korábu. Vnímala vesmírný provoz, komerční aktivity stovek rodů, tisíce individuálních lodí a nesčetné miliardy solárů v chodu – to vše zabaleno v síti společnosti CHOAM. Dlouho se kochala tím pohledem.

Překvapilo ji, když uslyšela známý hlas nově příchozího. „Ridondo říkal, že vás tu obě najdu. Pořád intrikaříte, předpokládám.“

Malinu ta imperátorova slova popudila, ale Aricatha rychle odpověděla vřelým tónem: „Plním své povinnosti, má lásko, a upevňuji přátelství s urdirektorkou Aruovou. Nenazvala bych to intrikařením.“

„Říkej si tomu, jak chceš,“ odvětil Shaddam.

„Probíraly jsme hrozný osud rodu Verdunů,“ dodala Malina.

„Osud, který si způsobili sami.“ Shaddam začínal být rozmrzelý. „A stejný osud stihne každý jiný rod, který sympatizuje s těmi divokými vzbouřenci. Všichni musí vědět, že mám oči na stopkách.“

„To teď všichni vědí, sire,“ ujistila ho Malina.

Aricatha se mu snažila vlichotit. „Když budu mít úzké pouto s urdirektorkou CHOAM, můj drahý, můžu tím pomoci i tobě. Jsme dobré přítelkyně.“

Shaddam, který se nenechal jen tak lehce získat, měl za to, že ví, co s ním Aricatha dělá, ale o jejím rafinovaném výcviku neměl skutečnou představu.

Malina odstoupila od teleskopu a ukázala na okulár. „Nechcete se podívat, sire? Připomenete si všechny ty lodě, obchod a lidi, všechno, co směřuje na Kaitan kvůli vám.“

Usmál se. „Myslím na to každý den.“ Sklonil se nad okulárem, soustředil se. Aricatha je omluvila a odvedla Malinu z observatoře.

Urdirektorka si zkoušela představit, co by Shaddam dělal, kdyby objevil tajné melanžové operace barona Harkonnena a to, jak se spikl s CHOAM, aby se společně vyhnuli jeho daňové přirážce na koření. Usoudila, že v zájmu vlastního přežití potřebuje záložní plán.

Boj v uzavřeném prostoru se příliš neliší od boje v mnohem větší aréně. V každém případě je moudré znát bojiště a přizpůsobit se mu.

Příručka Bene Gesseritu

Než se Paul s Duncanem vydali na výpravu po pobřeží, obešli ornitoptéru a zkontrolovali zásoby paliva, konektory křídel, křidélek, strukturální spoje, čelní sklo i lehký kovový plášť, kterým byla potažena kostra. Duncan trval na té rutině, považoval ji za nezbytný rys dobrého pilota a Paul se řídil jeho příkladem.

Nad mořem ležela nízká mlha, ale k vysokým věžím starého hradu se zatoulalo jen pár chumáčů. Dvojice měla namířeno ke caladanským písečným dunám v naději, že tam najde onu záhadnou dívku, která se Paulovi neustále zjevovala ve snech. Mladík sice pochyboval, že ji tam potká, chtěl však vidět porost a ekologický experiment, těšil se, že navštíví další část své planety. Vévodská záležitost…

Duncan vzhlédl k jasnící se obloze. „Pěkný den na létání, mladý pane. Lehký vítr, aby podráždil smysly, ale ty to zvládneš.“ Vyšplhal se do kokpitu. „Ujmi se řízení.“

Paul se usadil a spustil motory, cítil, jak se plavidlo stává jeho součástí, otestoval článkovaná křídla, přitáhl je k trupu, zatímco plavidlo stoupalo a nabíralo rychlost. Pak se křídla roztáhla doširoka, zamáchala v ladném rytmu. Paul se díval velkým plaskleněným předním oknem a skoro si dovedl představit sám sebe coby vodního ptáka, jak se nese vysoko do nebe.

„Nikdy nevíš, co tam najdeme,“ mínil Duncan. „Kde jinde bychom na Caladanu viděli písečné duny? Řekl jsi mi, že jsi je jasně spatřil ve snu s tou dívkou. Možná se o tvých předtuchách něco dozvíme.“ Vědoucně se usmál.

Paul uvažoval, zatímco stoupali nad hrad a kopírovali linii pobřeží. „Možná.“ Vypadalo to, že Duncan je přesvědčenější než on.

Duny se nacházely hodinu letu na jih z Calu, v místě, kde zvláštní terén zachytil větrem navátý písek. Na severním konci oblasti vznikla vesnice Alorence, tam, kde se kdysi nacházel zelený les a zemědělská půda, než dotěrné duny spolkly úrodnou půdu. Během minulého století vesničané stavěli vysoké zdi, aby jim písek nezaplavil domy a ulice, ale byla to marná snaha. Vesnici zachránilo až to, když jeden agrotechnik zjistil, že jistý druh trávy dokáže stabilizovat nestálý povrch dun a zadržet vlny písku, aby nepolykaly další obdělávatelnou půdu.

Paul vedl toptéru k vesnici před nimi a širokému pásu písku hned za ní. Některé duny byly porostlé trsy trávy, jako by na klikatých pahorcích vyrašily huňaté šedozelené vlasy vyšperkované žlutými kvítky.

„Písečný vřes,“ řekl Duncan.

Paul vzhlédl od řízení. „Páni, Duncane, jsi větší odborník, než jsem si myslel.“

Mistr meče se zamračil. „Díval jsem se ti včera přes rameno, když jsi četl fólisk. Byl jsi tak zaujatý, že sis mě ani nevšiml.“

„Thufir by se zjančil, kdyby slyšel, že se ti povedlo se za mě připlížit.“ Paul se zasmál. „Nebo jsem o tobě možná celou dobu věděl.“

Zakroužili nad vesnicí a pak se rozletěli k první řadě dun, shlíželi na tábor průzkumníků na pevnějším podloží, přirozeně chráněném skalními věžemi jako ošlehanými hlavami pohádkových bytostí, střežících tu oblast. Po nejbližší duně šplhali lidé v khaki úborech a kloboucích se širokými střechami. Paul sletěl níž a několik členů skupiny mu zamávalo, jistě si všimli znaku jestřába na trupu.

Podíval se na Duncana. „Oznámil jsi někomu ve vesnici, že ji navštívíme? Čekají nás?“

Duncan vyhlédl z okénka na straně kopilota. „Já myslel, že to bude jenom rychlý výlet, já a ty. Kdybych poslal zprávu do Alorence, stala by se z toho událost, vůdci městečka by se s tebou chtěli setkat, týmy planetologů by tě lákaly do terénu. Chtěl jsi tu strávit několik dní? Thufir to může zařídit, jestli si chceš dát načas a hledat tu dívku.“

Paul zavrtěl hlavou a letěl dál, cítil se stísněně. „Ne, chtěl jsem se jenom rychle porozhlédnout.“ Vyhlédl na písečnou krajinu, na travní porost, na podmračenou oblohu. Tolikrát se z toho snu probudil, a tohle působilo… nesprávně. Zklamaně si povzdechl. „Ano, tohle jsou duny, ale terén je jiný a… sluneční světlo je v těch mých snech taky jiné.“

„Sluneční světlo je jiné? Jak může být sluneční světlo jiné?“ posmíval se Duncan. „Slunce je slunce. Ale když chceš hledat tu dívku, nejlepší způsob je setkat se s místními.“ Natáhl se k vysílačce. „Mám jim oznámit, co jsme zač?“

„Dneska to nechme jen jako neplánovaný přelet. Raději bych je navštívil za vlastních podmínek.“ Zamířil k široké neosázené duně ležící dál od tábora, zpomalil máchání křídel a nakonec hladce přistál daleko od lidí. Písek kolem nich vířil jako snědá mlha.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Duncan.

„A teď mě nech prohlédnout si ty caladanské duny.“ Přivolal si vzpomínku na sny, na světla a stíny, na tu strohost, na pocit nevyhnutelného. V tom snu zdaleka nešlo jen o dívku. Paul se zvláštním pocitem úžasu vyšel na písek. Čekal tetelící se žár, i když se na nebi tlačily mraky a skrývaly slunce. Dlouze se nadechl, vzduch byl plný vlhkosti s pronikavým náznakem soli. Hlavou mu bleskl obrázek proudů teplého vzduchu stoupajících nad solnou pánev, s dunami a skalními formacemi všude kolem. Sklonil se, nabral hrst písku, nechal si ho protékat mezi prsty. Nebyl ani trochu horký.

Tohle nebylo správně.

Duncan se k němu přidal, ale Paul se soustředil na okolí, zaměřil myšlenky na své snové já a pocítil zvláštní zápal.

Pohlédl na nejbližší skalní stěny, které tvořily půlkruh kolem místa přistání, pak se obrátil ke zvlněným narušitelským dunám, caladanskému moři v písečné podobě. Tyto duny nebyly ani zdaleka tak vysoké jako ty z jeho snů, skály měly jiný tvar, jinou barvu. A bylo tu chladno, ne horko, jak by mělo být.

Tohle není to správné místo, pomyslel si. Ona tady není.

Zklamání ho zasáhlo tvrději, než čekal. Odhodil zbytek písku a oprášil si ruce. „Poleťme.“

Duncana to zarazilo. „Už, mladý pane?“

Paul potřeboval pryč. Byl to silný pocit – žádná předtucha nebezpečí, ale něco jiného. „Tohle není správné místo – ani čas.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Promiň, Duncane. Já vím, že ses snažil, ale sem nepatřím.“

Duncan svraštil obočí pod černými kudrnatými vlasy, ale nesnažil se tomu porozumět. „Jak myslíš, můj pane.“ Obrátil se zpátky k plavidlu. „Ale stejně si myslím, že bychom měli zajít do Alorence navštívit ty lidi a zjistit, jestli tě tam nějaká dívka neupoutá.“

„Já nehledám dívku, která by mě upoutala,“ namítl Paul a vylezl zpátky do kokpitu. Zažehl motory a spustil článkovaná křídla. „Právě teď musím uvažovat jako vévoda.“

Vznesli se a Paul zakroužil nad dunami, nad experimentálními úseky porostlými travou. Shlédl na pracovní čety plahočící se po písku a před očima se mu najednou zjevil obraz nesčetných lidí – snad vojska? – putujících přes rozlehlou a jinou poušť. Toptéra se rozkymácela, potřásl hlavou a zahnal tu vidinu.

„Nechal ses rozptýlit, Paule?“ promluvil Duncan s jasnou obavou.

Paul se zase soustředil na řízení. „Tahle oblast je moc mírná, moc bezpečná.“

„Moc bezpečná?“ Duncan se rozesmál.

Ale mladík byl přesvědčen o své pravdě. Zahleděl se do dálky na letovou dráhu před sebou a viděl v ní stezku svého budoucího života. „To místo, které hledám, je větší než tohle – mnohem, mnohem větší.“

Byznys je iluze a nosí mnoho převleků. Zisky a vlivy se však nemění.

Baron Vladimir Harkonnen, vnitřní zpráva o melanžových operacích

„Předneste svou zprávu, barone – a své výmluvy, máte-li je.“ Imperátor na něj shlédl se zachmuřeným, kamenným výrazem, ale pak se nečekaně usmál. „Ale já už výsledky znám a jsem jimi potěšen.“

Baron Harkonnen cítil, jak se na něj v rozlehlém imperiálním trůnním sále upírají nesčetné pohledy. Kdykoli panovník zasedal, naplnila se síň dvořany, ministry, poradci a nejrůznějšími funkcionáři, podle barona naprosto zbytečnými. Mnozí z dnešních diváků se dostavili v naději, že uvidí, jak velký Vladimir Harkonnen dostane vynadáno.

Baron byl vystrojen ve své nejlepší parádě, v černém oděvu zdobeném rodinnými barvami, oranžovou a fialovou, plášť přehozený přes ramena nesl znak gryfa. Tučné prsty zdobilo mnoho prstenů, i když si jich několik sundal, aby nepůsobil před trůnem moc okázale. Nadnášel ho suspenzorový pás, takže se mohl s grácií přiblížit ke stupínku, ale kvůli břichu se nedokázal pořádně poklonit. Místo toho roztáhl ruce a naklonil se kupředu. „Jako vždycky, sire, dělám, co mohu, abych uctil vás a Impérium.“

Myšlenky mu vířily hlavou, odhadoval Shaddamovu reakci. Panovník měl naštěstí hovornou náladu. „Ti zloději koření byli jako trn v mém boku a přišli naši pokladnu na nemalou sumu, až polovinu daňové přirážky na melanž.“ Pohladil si hladce oholenou bradu. „Hasimir tvrdí, že vy dva jste objevili viníky a náležitě je potrestali. Blahopřeji vám k té chvályhodné práci.“ Rozvalil se na mohutném trůně z průhledného hagalského křemene s modrozeleným leskem. „Viděl jsem záznam, jak jste jejich vůdkyní nakrmili obřího červa. Nanejvýš pozoruhodné!“

Hrabě Fenring rozhodně nebyl baronův přítel, ale v jistých záležitostech se jejich zájmy shodovaly, například když šlo o to zajistit, aby melanžové operace běžely hladce. Fenring měl vlastní plány se schválenými pašeráckými bandami a baron bude prozatím hrát, co je třeba, s hrabětem to probere až pak. Imperátor byl spokojen, že se problém vyřešil, a na ničem víc nezáleželo.

Baron řekl: „Rod Harkonnenů úzce spolupracoval s vaším inspektorem koření, aby vykořenil a zničil tu pirátskou bandu, sire. Veškerá výroba melanže je ve vaší kompetenci.“

Ale Shaddamova nálada se zase proměnila, nasadil nevlídný hlas. „K tomu problému v první řadě vůbec nemuselo dojít, kdybyste dával lepší pozor! Nechal jste si to běžet přímo před nosem, barone. Od rodu Harkonnenů jsem čekal větší přičinlivost.“

Polkl a cítil, jak se k němu zase obrací pozornost publika.

Imperátor zvedl ruku jako dirigent a pokračoval: „Ale ten Hasimirův divný mentat objevil všechny tajné prodeje, kdežto mí vlastní mentatští účetní je nedokázali odhalit. Tak byly nenápadné a tak pečlivě prováděné.“ Shaddamovi se stáhl nos, jak si opovržlivě odfrkl. „Jakže se jmenovala? Rulla Tueková? Udivuje mě, že špinavá pouštní žena dokázala vymyslet tak komplikovaný plán.“

Baronovi se rozběhl pulz. Ví snad Shaddam víc, než dává najevo? Nikdy by si nezapamatoval jméno Rully Tuekové, kdyby tím něco nesledoval. „Ta fremenská lůza je ďábelsky mazaná, sire,“ připustil. „Spáchali mnoho destruktivních akcí, sabotáží našeho vybavení. Sám jsem si myslel, že jsou sotva víc než zvířata, ale někteří z nich jsou zřejmě velcí intrikáni.“ I on záměrně zmínil to jméno. „Jako Rulla Tueková a celá její operace.“

Shaddam zabubnoval prsty na silnou područku svého trůnu. „Očividně.“ Promluvil skepticky, nazlobeně. „Má melanžová daňová přirážka však byla vybrána. Tvoří významnou sumu, která se dá použít na dobré účely. Vlastně mám v úmyslu uspořádat velkou fyzickou přehlídku těch peněz, představení pro masy, jen abych podpořil tu myšlenku. Abych je ohromil.“

Imperátor prohnul rty v úsměvu, vychutnával si své plány. „Skutečné mince, soláry, obří náklad, který demonstruje velikost zlatého Lvího trůnu. Moji lidé si o tom budou povídat po celé generace.“ Vypadal melancholicky, zasnil se, pak se zase bleskurychle soustředil na barona. „Celá tahle záležitost s kanálem koření pro černý trh poukazuje na nedostatky vašeho vedení, barone. S jednou bandou zlodějů koření bylo zúčtováno a hrabě Fenring mě ujišťuje, že už není důvod k obavám, ale od nynějška vás budu sledovat pozorněji. Vlastně, mí mentatští účetní nalezli jisté nesrovnalosti ve vašich operacích, zprávách a nákladech.“

Baron si uvědomil, že se potí. Zvědaví diváci v síni jako by se zdvojnásobili a všichni na něj zírali. Odkašlal si a ztlumil hlas. „Možná bychom to mohli probrat v soukromí, sire?“

„Před veřejností je to snad vhodnější.“

Baronovy emoce se rozkolísaly. Snažil se ho imperátor tou dobrou náladou jenom ošidit? Teď byl před ním lapen a musel si najít nějakou cestu ven. Pokusil se znovu uklonit. „Jak mohu vylepšit své operace, abych vás lépe potěšil?“

„Vaše ztráty vybavení jsou nepřijatelné,“ zamračil se Shaddam. „Počet sklízečů, karyólů a průzkumných letounů vyřazených z provozu za minulý rok se pohybuje výrazně nad průměrem předchozí doby.“

„Byl to hrozný rok, co se týká bouří, sire. Koriolisovy bouře, hrubý písek a magnetické výboje působí paseku v elektronických systémech.“

Imperátorův pohled se do něj zařízl jako ostrá čepel. „Odepsal jste o patnáct procent více velkých zařízení než v předchozích letech, a to znamenalo vysoké náklady.“

„Ta zařízení byla zastaralá, sire. Necháváme karyóly a kombajny pracovat dlouho po jejich stanovené životnosti, ale nakonec stejně selžou. Museli jsme vyřadit z provozu všechnu tu velkou mašinérii a vybudovat lepší pracovní flotilu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duna: Lady z Caladanu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.