Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Juraj Kalnický, PhD., prof. h. c.

DOBROVOLNÝ BEZDOMOVEC – SENIOR

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8460. publikaci

Recenzoval:
prof. PhDr. Jaroslav Veteška, Ph.D., MBA

Odpovědná redaktorka Eva Čechová
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 152
Vydání 1., 2022

Vytiskl Tribun EU s.r.o., Brno

© Juraj Kalnický, 2022
© Grada Publishing, a.s., 2022
© Fakulta veřejných politik, Slezská univerzita v Opavě, 2022
Cover Photo © Freepik / kbza

ISBN 978-80-271-4812-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-4811-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-3079-5 (Grada)
ISBN 978-80-7510-446-5 (Slezská univerzita v Opavě)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Kalnický, Juraj, 1951-

Dobrovolný bezdomovec - senior / Juraj Kalnický. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii a bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-4812-7 (online ; ePub)

* 364.682.42 * 316.346.32-053.9 * 316.728 * 316.728-021.465 * 316.6:001.891 * (437.326) * (048.8)

– 2012-2020

– bezdomovectví -- Česko

– senioři

– životní styl

– kvalita života

– sociálněpsychologický výzkum -- Česko -- 2011-2020

– monografie

364 - Sociální problémy vyžadující podporu a pomoc. Sociální zabezpečení [18]

Úvod

Bezdomovci. Registrujeme je. Vídáme je převážně u kontejnerů a popelnic s odpadky. Někdy s velkými igelitovými taškami, někdy s kočárkem či károu, ve kterých vozí svůj majetek, někdy i se psy, v nevyžehleném oblečení, s neumytou a neoholenou tváří. Najdou se mezi nimi lidé různých věkových kategorií včetně seniorů, tedy osob, které překročili hranici 62–65 let věku.

1

Co o nich však víme? Asi je nikdy nebudeme znát ve všech osobnostních dimenzích, ale jestli s nimi máme korektně koexistovat, a pochopitelně oni s námi, měli bychom se je pokusit pochopit: znát jejich styl života, důvody, proč jsou tam, kde jsou, zda se tam ocitli dobrovolně, zda jim tato situace vyhovuje nebo ne, jaké mají touhy a plány, zda mají tendenci a vůli ke změně, jak si ji představují, co pro ni chtějí udělat oni sami a jakou pomoc očekávají od nás…

Se vznikem gerontagogiky coby nové vědní disciplíny vyvstává v souvislosti s výšeuvedeným otázka, jak se problematika bezdomovectví dotýká seniorů. Kolik jich mezi bezdomovci je, jací jsou, jak si představují dožití, zda jsou ještě schopni svou situaci změnit a zda to vůbec chtějí, nebo si tuto cestu zvolili dobrovolně?

K mnohým z těchto otázek byly již napsány studie opírající se o domácí i zahraniční výzkum. Taktéž já si ve své práci kladu za cíl dát na některé z nich odpověď. Soustředím se zejména na aspekty, které charakterizují osoby v seniorském věku bez přístřeší, jejich kvalitu života a životní styl. Jinak řečeno, co charakterizuje dnešní bezdomovce v seniorském věku, a to s důrazem na bezdomovce dobrovolné. Jsem si vědom toho, že vzhledem k širokému záběru předmětné problematiky to není úkol snadný, i toho, že vědecké poznání, jak zdůrazňuje Tesařík, se dnes zejména v oblasti hominidních disciplín děje malými kroky, a nikoliv skoky, jako tomu bylo v minulém a předminulém století.

2

Tato publikace je výzkumným „ponorem“ do duší několika dobrovolných bezdomovců – seniorů, a to prostřednictvím jejich osobních příběhů a kazuistik, ke kterým jsem dospěl na základě longitudinálního sběru, analýzy a komparace dat v letech 2012–2020. Soudě dle dostupných odborných pramenů, fenomén dobrovolného bezdomovectví zatím není, zejména u seniorů, dostatečně prozkoumán a jeho existence není obecně přijímaná. Na následujících stránkách poukáži na některé mýty o bezdomovcích, a aniž bych měl v úmyslu tuto problematiku jakkoliv generalizovat, zodpovím hlavní výzkumnou otázku: Proč někteří) senioři chtějí být bezdomovci?

1.Senior

V této kapitole kromě terminologického aparátu uvedu také klíčové teoretické poznatky, jež se vztahují k charakteristice osobností lidí po 60. roku života a jež vyplynuly z literárního průzkumu.

1.1Senioři, stárnutí a stáří

V naší společnosti jsou zaužívaná mnohá označení starých lidí, od familiárního „babi“, „děda“, „babička“, „babina“, „babule“, „dědeček“, „dědula“ či hanlivého „bába“ a „dědek“ až po tradiční označení, jako jsou „důchodce“, „důchodkyně“, „starobní důchodci“ či nejnovější „senior/seniorka“.

V anglicky psaných pramenech se dnešní čtenář kromě pojmů, jako je senior / senior citizens setkává také s pojmy old people (staří lidé), older people (starší lidé), older adults (starší dospělí) nebo též elders / elderly people (staří lidé).

Slovo „senior“ tedy označuje člověka v období stáří – seniu. I když v ČR chybí právní definice tohoto označení,
3
lze říct, že se nadobro ujalo na úkor staršího pojmu „důchodce“, o čemž mimo jiné svědčí i skutečnost, že Svaz důchodců České republiky k 1. 1. 2018 změnil svůj název na Senioři České republiky.
4

Některé vědní obory přesto dodnes pracují s původně zaužívanými pojmy nebo s jinými označeními. Například gerontologie
5
používá pojem „geront“, v psychologické literatuře je možné najít pojem „senescent“, jinde se hovoří o „starých“ nebo o již zmiňovaných „důchodcích“.

Označení „geront“, „starý“ a „důchodce“ mají poměrně negativní citový náboj a jejich nevhodnost byla kritizována mimo jiné ze strany OSN při příležitosti Mezinárodního dne seniorů (který se poprvé slavil 1. 10. 1998). Označení „senior“ je významově neutrální, systémově navazuje na pojem „senium“, je jasné, flexibilní a je příznivě přijímáno a používán také lidmi nad 60 let. Je nesporně spojeno s lidským stářím.

Přirozené fyziologické znaky stáří nastupují a probíhají u každého rozdílně. Osoby stejného věku tedy někdy pojí jen počet let od narození, protože u každého z nich se individuální črty značí jinak, a každý tedy stárne ve svém individuálním tempu.

Senior – jako každý člověk – představuje jednotný systém fyzického a psychického, geneticky daného a získaného v průběhu života, jakož i biologického a sociálního.

Co se týče vymezení věku seniora, je možno odkázat na několik autorů, kteří vymezili jisté (samozřejmě spodní) hranice. Například Haškovcová uvádí jako spodní hranici – tzv. rané stáří dle WHO (Světová zdravotnická organizace) – věk 60 let.
6
Obdobně popisuje stáří dle věku i Vágnerová, která uvádí dvě kategorie: ranému stáří přisuzuje věk 60–75 let a pravému stáří 76 let a více.
7
Stáří nemusí vždy souviset se zákonem danou hranicí odchodu člověka do penze, protože ta je sice legislativně stanovena, ale posuzuje se individuálně dle odpracovaných let každého jedince a jeho zdravotního stavu. Dle statistiky České správy sociálního zabezpečení nejčastěji k odchodu do penze/důchodu, tedy ukončení tzv. produktivní aktivity, dochází mezi 60. a 65. rokem života.
8

Pojem „stárnutí“ v sobě nese dva základní významy, a to stárnutí jedince v důsledku nepřetržitých biologických změn a stárnutí populace
9
coby demografický proces. Tyto dva fenomény jsou v sociologickém pojetí velmi úzce propojeny. Stárnutí jedince (jako jedinečná zkušenost) značně ovlivňuje sociální pojetí stáří neboli kolektivní vnímání stárnutí. Jedná se tedy o specifickou životní fázi, ke které se pojí určitá sdílená očekávání a předpoklady.

Stárnutí jedince je dle Pacovského komplexní, multifaktoriální, specifický biologický proces, který je charakterizován tím, že je dlouhodobě zakódován, je nezvratný, tedy se neopakuje, je různé povahy, zanechává trvalé stopy, jeho rozvoj se řídí druhově specifickým zákonem a podléhá vlivům prostředí, které má často vliv na životní styl jedince.
10

Vidovičová, Galčanová, Kafková a Sýkorová rozlišují dvě dimenze stárnutí, a to časovou a prostorovou.
11
Dimenze časová představuje stárnutí jako plynutí času. Dimenze prostorová vymezuje prostor jako fyzický, symbolický, konstruovaný, sociální a místo jedince či skupiny je v něm určováno dle vztahu k vybraným referenčním bodům. Kromě prostoru hovoříme rovněž o prostředí, to znamená souboru všech biotických a abiotických jevů a procesů, které obklopují jedince, společnost či populaci.

Přestože stáří patří mezi plnohodnotná období lidského života, lidé ho často vnímají negativně, protože jsou ovlivněni celou řadou mýtů a předsudků, které v nich vyvolávají strach. Ten je mnohdy zapříčiněn obavami z možné ztráty soběstačnosti, ze snížení tělesných, mentálních a psychických funkcí, ze sociální izolovanosti či z nemožnosti seberealizace. Jak uvádí Janiš se Skopalovou, mnoho lidí se s procesem stárnutí nedokáže vyrovnat. Tato schopnost je však velmi důležitá. Je dobré trávit stáří tak, jak je člověku příjemné, a toto období také sám ovlivňovat. Je dobře uvědomit si vlastní zodpovědnost za přípravu na stáří, a ovlivnit tak kvalitu svého života.
12

Stárnutí je možné chápat jako obecně biologický jev, protože se těžko bude hledat příklad živého organismu či struktury, které by tomuto procesu nepodléhaly. Postupně se však začaly objevovat snahy tuto skutečnost nějakým způsobem ovlivnit. Mühlpachr zmiňuje dva základní trendy, a to snahu o prodloužení života (snahu o navýšení hranice dožití) a snahu o zmírnění příznaků stárnutí. Uvádí též, že stárnutí se uskutečňuje v post-reprodukčním věku, tedy mimo oblast působení mechanismů přirozeného výběru. Nejsou známy mechanismy, které by byly zodpovědné za rozvoj stárnutí, existuje jen řada teorií a hypotéz.
13

Co se týče otázky, kdy vlastně člověk začíná stárnout, nacházíme různé odpovědi. Možno se setkat s postojem, který stárnutí chápe jako biologický děj, jenž probíhá po celý život člověka, respektive začíná již početím. Ale existuje i pojetí, podle kterého stárnutí začíná až v pozdější fázi života. Například Švancara v této souvislosti napsal: „Vzhledem k tomu, že termín stárnutí může mít význam presenia, jako předstupeň stáří, je vhodné doplnit odpověď na tuto otázku konstatováním, že stáří je sestupnou periodou vývoje a začíná již v dřívějších vývojových stádiích.“
14

Proces stárnutí dle Vágnerové mění postupně nejen různé funkce, ale také vzhled člověka, což může mít vliv na jeho sociální status. Míra proměny zevnějšku není u všech lidí stejná, proměna vzhledu mívá individuálně typický průběh. Ze zevnějšku staršího člověka můžeme usoudit, jaký je jeho celkový somatický i psychický stav.
15
Autorka dále uvádí, že rezignace a výrazný úpadek osobnosti v rámci demence nebo jiných vážnějších onemocnění se projevuje rovněž nezájmem o vlastní vzhled a může se jednat o signál celkového závažnějšího úpadku osobnosti. Průběh stárnutí se liší i ve vztahu k pohlaví. Statistika uvádí, že ženy žijí v průměru o něco déle než muži, avšak kvalita jejich života v době pozdního stáří mnohdy není vysoká (jedná se často o vdovy, ženy bezmocné, respektive nemohoucí a závislé na pomoci jiných či ženy trpící sociální izolací).
16

Každopádně je nutné vycházet z toho, že stárnutí se stává významným fenoménem moderní společnosti. Je to téma, které je v souvislosti s aktuálními demografickými trendy stále diskutovanější. Všechny odborné zdroje poukazují na to, že s ohledem na celou populaci je o tuto problematiku nutné projevit zvýšený zájem. Jedinci stárnou biologicky a fatálně, populace stárnou strukturálně. Mění se totiž jejich složení i počet osob, které jsou považovány za staré. Lidstvo již od nepaměti pátrá po příčinách stárnutí ve snaze tuto fázi života oddálit a vyznačuje se různým přístupem ke starším lidem a stáří obecně.

V současné době se péče o staré občany stává prioritou každé civilizované společnosti, věnují se jí gerontologové, gerontagogové, sociologové, psychologové, politici i ekonomové. Jak uvádí Křivohlavý, ve třetí fázi života se lidé stávají moudřejšími, a to nezávisle na inteligenci. Moudrost získávají v průběhu života, projevují se také silné stránky charakteru. Je nutné vycházet z pojetí života jako celoživotní cesty, kdy člověk již od narození prochází určitými změnami. To, co předcházelo, má vliv na prožitky ve třetím úseku životní cesty.
17

Populační stárnutí je charakteristickým rysem všech průmyslově rozvinutých zemí světa, kde se věková struktura obyvatelstva v důsledku rostoucí délky života a klesající porodnosti již cca 100 let mění „ve prospěch“ nárůstu starší generace. To přináší změny ve struktuře tzv. životního času jedince ve prospěch období, které je v ontogenezi považováno za závěrečné. Jak však uvádí někteří autoři, populace nestárne ve všech zemích světa stejně.
18
V zemích OECD se očekává, že počet starších lidí (60+) v populaci dosáhne už v roce 2030 poměru 1 : 3, zatímco v zemích afrického kontinentu to bude výrazně později.

Pojem „stáří“ označuje poslední, vrcholnou fázi života. U každého člověka v průběhu let dochází k involučním změnám, jejichž následkem vzniká stařecký fenotyp. Tyto změny jsou ovlivněny působením socioekonomického prostředí, mentálním a zdravotním stavem jedince a jeho schopností adaptace.
19
Dle Saka a Kolesárové stáří vzniká na základě genetických zvláštností jedince, jeho životní historie, ale také jako důsledek působení společenských a kulturních faktorů; individuálnost stáří je tedy podmíněna jedinečností každého jedince.
20
Kalvach
21
a Mühlpachr
22
definují stáří velmi podobně, a to jako důsledek a projev geneticky podmíněných involučních procesů, které modifikují další faktory (choroby, životní podmínky, životní styl).

Stáří bývá spojováno též s velkým množstvím změn v oblasti sociální, například s osamostatněním dětí, odchodem do důchodu apod. V průběhu této životní etapy se všechny změny vzájemně prolínají, často bývají i protichůdné, a jednotné vymezení stáří se tak stává poněkud obtížným.

Jak jsem již výše nastínil, Vágnerová označuje stáří jako poslední etapu života, etapu post-vývojovou, jelikož již byly realizovány všechny latentní schopnosti rozvoje. Tato fáze „přináší nadhled a moudrost, pocit naplnění, ale také úbytek energie a nezbytnou proměnu osobnosti směřující k jejímu konci. Je obdobím relativní svobody, ale i dobou kumulace nevyhnutelných ztrát ve všech oblastech. Rané stáří, resp. třetí věk, je obdobím života, v němž sice dochází k evidentním změnám daným stárnutím, které ale nemusí být ještě tak velké, aby staršímu člověku znemožnily aktivní a nezávislý život.“
23

Na základě pojetí uvedených autorů lze shrnout, že na stáří je možné pohlížet z hlediska různých oborů a oblastí vědních disciplín. Jarošová v této souvislosti upozorňuje, že existuje asi 300 definic stárnutí a stáří, a uvádí, že ani v medicíně, ani ve společenských vědách stále neexistuje konsensus.
24

Jak uvedl Mühlpachr, vymezení biologického stáří se liší od vymezení sociálního stáří nebo stáří chronologického (kalendářního).
25
Biologické stáří se chápe jako označení konkrétní míry involučních změn. Čevela, Kalvach a Čeledová je člení na změny viditelné, jako je barva vlasů, jejich padání, vrásky, atrofie kůže a svalstva (úbytek vody v těle), pomalejší a méně koordinované pohyby, opožděné reakce na podněty (snížení motorické kapacity), úbytek svalové síly a výkonnosti, změněný postoj těla, a změny, které nejsou na první pohled zjevné, mezi něž patří vnímání vlastního fyzického a duševního stavu, pokles funkční zdatnosti, změny regulačních a funkčních mechanismů, kvalita zraku a sluchu, čichu, chuti a hmatových analyzátorů, pokles pozornosti (snížení koncentrace), zhoršování paměti, zpomalování reakcí na vnější podněty a snižování emocionální a motivační kontroly, jejíž vinou se senioři stávají citově labilnějšími, náladovějšími.
26
Výše zmíněné změny mohou být způsobeny i chorobami, jež se vyskytují ve vyšším věku. Hranice biologického stáří se však přesně nestanovuje, protože, jak už bylo uvedeno, lidé stejného kalendářního věku se významně liší mírou involučních změn a funkční zdatností.

Naopak sociální stáří bývá vymezováno na základě kombinace několika sociálních změn nebo splněním určitého kritéria; je dáno změnou sociálních rolí a komunikace, postojů, životního stylu (v rodinném i profesním životě) i změnou ekonomického zajištění, protože sociální stáří obvykle začíná penzionováním jedince. V tomto smyslu je stáří chápáno jako sociální událost, která bývá závislá na aktuálním dění ve společnosti.

Stárnutí je výsledkem vzájemného působení zděděných vlastností a faktorů vnějšího prostředí, ve kterém člověk žije, přičemž stářím u člověka klesá schopnost přizpůsobit se měnícím se faktorům vnějšího prostředí. Stárnoucí organizmus si vytváří nové, ale labilnější adaptační mechanismy. Vytváření rovnováhy mezi člověkem a okolím se stává ve stáří těžším.
27
Vágnerová v této souvislosti upozorňuje, že sociální komunikace je ovlivněna involučními změnami kognitivních funkcí. Dochází také k proměně sociálních rolí na roli vdovce/vdovy, nemocného/nemocné. Ke změnám nemusí docházet v raném stáří, ale až v období pravého stáří. Výraznou změnou, spojenou s proměnou sociální role i sociálního statusu, je odchod do důchodu, taktéž zhoršení zdravotního stavu partnera, či ovdovění. Péče o nemocného životního partnera je velmi náročná a ovlivňuje fyzickou i psychickou stránku pečujícího. Mění smysl života, dává vzniknout pocitu osamění a strachu. Narušuje denní stereotyp a možnost uskutečnění společných plánů. Zásadní je i zhoršení finančního zabezpečení (zadlužení nebo zvýšené výdaje za léky, pomůcky apod.).
28

Chronologické (kalendářní) stáří je pak vymezeno na základě dosažení určitého arbitrárně stanoveného věku, kdy se již obvykle nápadněji projevují involuční změny. Platí zde rovněž demografické hledisko – čím starší populace, tím vyšší hranice stáří. Výhodou tohoto vymezení je především jednoznačnost a snadná komparace.
29
S výše uvedeným koreluje numerické pojetí, a to, že stáří je stav člověka ve věku obyčejně nad 60 let – v seniu (60–74 let: rané stáří; 75–89 let: vlastní stáří; 90 a více let: dlouhověkost).
30
Pro seniorské věkové období se také často používá termín „post-produktivní věk“, který byl přejat z ekonomické literatury.

Stáří však neznamená jen negativně postupující změny či zhoršení všech funkcí. Jak uvedl Švancara, některé funkce se celý život nemění, jiné se dokonce zlepšují, a vůbec nejvýznamnější je zjištění, že starý organizmus disponuje kvalitativně jinými mechanismy, kterými se přizpůsobuje podmínkám okolí. Nejnovější výzkumy ve zmíněném směru ruší desítky let starý tzv. deficitní model staršího člověka (prezentován gerontologií), který registroval jen úpadek funkcí starého člověka a celkově nabízel jeho negativní obraz.
31

Dle Gessnera, na rozdíl od fluidní (geneticky získané) inteligence, tzv. krystalická inteligence (získána během života a závislá na dosažené úrovni vzdělání a zkušenosti) věkem nedeklinuje, dokonce někdy vykazuje výrazné zlepšení. Významným intervenčním faktorem duševní výkonnosti člověka jsou, kromě biologicky podmíněných zvláštností stáří, i všeobecný zdravotní stav, školské vzdělání, zájmy a stimuly, kontakty a motivace sociálního prostředí. Spojená existence osobnostních zisků (růstu) a ztrát (deklinace) v každém období života jako jedna z celoživotních vývojových charakteristik způsobuje, že jisté deficity stáří mohou být kompenzované jinými strategiemi myšlení a konání. Kromě toho mnohé vlastnosti a schopnosti, jako je například důkladnost, spolehlivost, systematická a logická (ne mechanická) paměť, trpělivost, věcnost a schopnost abstrakce se s přibývajícím věkem nemění. Starší lidé bývají důkladnější a spolehlivější než mladí.
32
Psycholožka Koucká toto doplňuje poznáním, že ve společenském kontextu staří lidé disponují mnoha kvalitami a potenciálem být přínosem – například v podobě aktivit, jakými je dobrovolnictví a péče o blízké přátele, rodinu a domácnost, nebo pozitivních charakteristik, jako je životní zkušenost, vyrovnanost, nadhled, zodpovědnost a spolehlivost.
33

Společenský kontext starých lidí má ale i druhou stranu mince, jak často s ironickou nadsázkou upozorňuje socioložka Šiklová, a to že často nepřijatelný přístup, zejména od mladé generace, si senioři způsobují sami svým nevybíravým „nadřazeným“ chováním.
34

Přestože nechci předjímat, považuji za potřebné uvést, že i národní programy a plány přípravy na stárnutí v ČR, které budu podrobněji charakterizovat v následující kapitole, uvádějí a zdůrazňují pozitivní přínos starších osob. Jsou to například cenné životní zkušenosti, vysoká odbornost a orientace ve vykonávaných činnostech, názorová stabilita, větší odpovědnost, spolehlivost, rozvážnost, emoční stabilita a celkově větší vyzrálost a zkušenosti. Dále uvádějí také problematiku související se zvýšenými nároky na systém sociální ochrany (především sociální pojištění a poskytování sociálně-zdravotní péče) a zdůrazňují, že tyto systémy bude potřeba pružně přizpůsobovat aktuálnímu demografickému vývoji.

V ekonomicky vyspělých zemích světa, kam samozřejmě řadíme i ČR
35
, a jejich nadnárodních společenstvích je již několik desítek let na programu zabývat se přípravou lidí na tzv. zdravé stáří. Tato skutečnost souvisí s dalším klíčovým pojmem, a to preseniorská edukace. Jde o programy přípravy na stáří; systémově patří do působnosti andragogiky coby teorie a aplikace edukace dospělých. Úkolem preseniorské edukace je snížit sociální, psychická a biologická rizika adaptačního selhání a připravit stárnoucího jedince na biologické a psychosociální změny, které jej čekají. I když o preseniorské edukaci či edukační péči je možno uvažovat ve třech časových horizontech jako o dlouhodobé – celoživotní, střednědobé – překlenovací a krátkodobé – aktuální, z hlediska cílených edukačních aktivit jde zejména o krátkodobou přípravu. Ta by měla začít nejpozději 5 let před dosažením důchodového věku; pozitivní je, když na to jedinec myslí již dříve. Zaměřuje se hlavně na dosažení sociální jistoty a bezpečnosti při přechodu do důchodu, jakož i na jeho plynulý průběh. Dlouhodobá příprava, která by měla probíhat celý život, zahrnuje navykání na zdravý způsob života a výchovu k přiměřenému postoji ke stárnutí. Překlenovací období probíhá ve věku 40–60 let, kdy těžiště přípravy spočívá v upevňování zdravého způsobu života, v potřebných zdravotních opatřeních a v psychologické průpravě.

Obdobnou kategorií, jako je výše uvedená preseniorská edukace, je edukace seniorská (edukace seniorů). Tyto dvě kategorie jsou si sice podobné, ale nejsou synonymní, protože seniorská edukace se vztahuje k lidem, kteří již překročili hranici 60 let a seniory už tedy jsou.

Abychom učinili zadost hlavně edukačním vědám, je třeba uvést, že aktivity související s oběma pojmy spadají do kompetence nově konstituující se vědní disciplíny gerontagogiky, která je zaměřená na zkoumání a systematizaci poznatků, týkajících se edukace člověka v seniu, tedy v seniorském věku.
36
Gerontagogika se řadí mezi vědy o výchově, která svůj předmět vyčleňuje na ontogenetickém principu celoživotního edukačně-vývojového procesu člověka, jeho diferenciace a specializace v jednotlivých věkových etapách. Pokud vycházíme z tohoto principu, pak předmětem pedagogiky je edukace dětí a adolescentů, předmětem andragogiky je edukace dospělých a příprava na senium a předmětem gerontagogiky je edukace seniorů a kmetů.
37

Navzdory relativně krátké genezi gerontagogiky je již možné, podobně jako u pedagogiky a andragogiky, hovořit o formujících se subdisciplínách, a to například o obecné, profesní, zájmové, sociální gerontagogice a gerontodidaktice. Obecná gerontagogika představuje výchozí historickou, vědeckometodologickou a výzkumnou bázi, profesní gerontagogika staví na faktu, že jisté (i když poměrně malé) procento seniorů i v důchodovém věku nadále pracuje a účastní se další profesní edukace. Zájmová (kulturní) gerontagogika pokrývá veškerý volný čas seniorů, protože se dotýká edukační sféry v oblastech zdravovědy, včetně stravování, spaní, relaxace, sportovního a kulturního vyžití a vzdělávání se v různých oblastech. Gerontodidaktika se zabývá teorií a praxí ve vzdělávání a učení jedinců v seniu. Zaměřuje se tedy hlavně na cíle, obsah, formy, metody, principy a podpůrné materiální prostředky, které seniorům napomáhají k efektivnímu učení.

Těžiskovou oblastí zkoumání gerontagogiky je již zmiňovaná edukace seniorů, která představuje nejobecnější pojem a reprezentuje nejbohatší škálu edukace seniorů – vlastní učení se seniorů, včetně sebeučení/
/sebeedukace, sebevzdělávání, sebetréninku a sebekultivace v různých oblastech a stupních.
38
Edukace seniorů se chápe jako způsob facilitace kvality života v seniu. Jejím cílem je optimální a smysluplné využití volného času ve stáří, výchova k aktivnímu stylu života a k uplatnění tvořivých schopností člověka v postproduktivním věku. Aktivní stárnutí je soudobý termín, který v sobě nese pozitivní konotaci samostatnosti, nezávislosti, způsobilosti, zájmu pracovat i po odchodu do důchodu a reálně si pěstovat zdravý životní styl, tedy žít s pozitivní vizí. Jde o akceptaci vztahu mezi rostoucím věkem a kvalitou života, o přiměřenou vitalitu a mobilitu. Edukace seniorů podporuje a přímo umožňuje realizaci životních možností starších lidí, pozitivně ovlivňuje jejich vlastní postoj ke stáří coby životnímu období. Tímto se stává facilitačním činitelem rozvoje a udržování osobnostních potenciálů seniora, pomáhá předcházet patologickým projevům stárnutí. Cílové skupiny seniorské edukace zkoumá gerontagogika jako vnitřně bohatě diferencované a specifické. Účastníky těchto procesů zohledňuje jako individua z hlediska souboru jistých psychofyziologických vlastností, současně je však vnímá taktéž jako osobnosti se specifickou sociální rolí, hodnotovou orientací a statusem, tedy jako individua.
39

Od pojmu preseniorská edukace, o němž jsem psal výše, je potřeba odlišit pojem proseniorská edukace. Proseniorská edukace označuje činnost zaměřenou na společenskou podporu stáří, mezigenerační porozumění, uznání kvalit lidí v seniorském věku, jejich participace, mezigeneračního soužití a aktivit. Proseniorská edukace je tedy určená různým generačním skupinám se širokým transgeneračním záběrem (pokud jsou jejími subjekty lidé v seniorském věku, může se z tohoto hlediska překrývat s pojmem „edukace seniorů“, a to i co se týče obsahu, přestože má poněkud jiné zacílení). Je zaměřená na objasňování problematiky senia, společenskou podporu jedinců seniorského věku a problémy seniorské generace. Podporuje mezigenerační porozumění, rodinnou a sociální oporu a péči o seniora. Pohlíží na život jako na strukturovaný celek, ve kterém všechny etapy mají vlastní hodnotu a svoje specifické poslání a přispívají k naplnění poslání lidského života. Posiluje chápání vlastního stárnutí jako přirozeného a zákonitého jevu, kterému podléhají všechny živé bytosti. Do proseniorské edukace se zařazují i edukační programy určené rodinám seniorů, dobrovolným společníkům a ošetřovatelům i personálu rezidenčních zařízení pro staré lidi. Edukačně-aktivizační, edukačně-rehabilitační a edukačně-pečovatelské programy mohou být zaměřené na udržení soběstačnosti, na pomoc a podporu při řešení osobních, zdravotních, rodinných a dalších životních problémů nemocných a stářím výrazně poznamenaných seniorů.
40
Dle Petřkové a Čornaničové je proseniorská edukace zaměřená především na edukační programy pro aktivisty pracující se seniory, pro rodinné příslušníky, dobrovolné pečovatele a širší zainteresovanou veřejnost.
41

1.2Teorie stárnutí

Teorií stárnutí je nepřeberné množství, hlavně proto, že mechanismy stárnutí jsou poměrně složité a rozmanité. Mezi nimi jsou i takové, které se navzájem částečně vylučují a částečně se shodují nebo doplňují. Každým rokem se objevují nová fakta, která umožňují hlubší pochopení mechanismů tohoto procesu, zejména díky moderní biologii, ale i dalším vědním disciplínám, které věnují velkou pozornost problému stárnutí a obohacují svými výzkumy naše poznání o nové skutečnosti v předmětné sféře.

Rád bych vyzdvihl několik teorií stárnutí, které jsou dle mého názoru nejvýznamnější z hlediska vědeckého odkazu, iniciace dalšího zkoumání a zjišťování klíčových aspektů souvisejících s lidským stárnutím.

První je teorie, kterou možno najít v díle ukrajinského gerontologa Froľkise Starenie i uveličenije prodolžiteľnosti žizni.
42
Autor věnuje pozornost tzv. vitálním mechanismům života, jakož i individuálním možnostem jedince zpomalovat involuční procesy. Podstatou Froľkisovy adaptivní regulační teorie je poznání, že věk a délka života člověka jsou určovány rovnováhou dvou procesů – spolu s destruktivním procesem stárnutí se rozvíjí i protichůdný proces, který nazval vitaukte neboli vitalizace.
43

Tento proces je podle autora geneticky naprogramován a existuje u jedince současně se stárnutím (tedy s destrukčním procesem), stabilizuje životaschopnost organismu a prodlužuje mu život, udržuje životaschopnost těla a podporuje přizpůsobení, čímž zvyšuje střední délku života. Nezbytnou součástí Froľkisovy teorie je jeho genově-regulační hypotéza, podle níž jsou primárními mechanismy stárnutí poruchy fungování regulačních genů, které kontrolují aktivitu strukturálních genů a v důsledku toho i intenzitu syntézy proteinů v nich kódovaných.
44
Jak uvádí portál Home Endocrinology, uznání zmíněné teorie potvrdil v roce 1995 mezinárodní kongres, který se konal v USA k Froľkisovu anti-aging konceptu.
45

Tentýž portál v roce 2008 zveřejnil několik dalších teorií stárnutí pod titulem Basic theories of aging. První je elevační (ontogenetická) teorie, kterou předložil Dilman.
46
Podle jeho hypotézy je hlavním činitelem mechanismu vývoje a následného stárnutí těla hypothalamus – „dirigent“ endokrinního systému. Stárnutí je zapříčiněno snížením citlivosti hypothalamu v průběhu života na regulační signály nervové soustavy a endokrinních žláz. Dle Dilmanovy koncepce jsou stárnutí a související nemoci vedlejším produktem genetického programu ontogeneze – vývoje těla.
47
Ontogenetický model patologie související s věkem otevřel nové přístupy k prevenci předčasného stárnutí a s ním spojených nemocí, které jsou hlavními příčinami úmrtí člověka: srdeční choroby, maligní novotvary, mozkové příhody, metabolická imunosuprese, ateroskleróza, cukrovka a obezita, mentální deprese, autoimunita a některé další nemoci. V průběhu 60. a 80. let byla pomocí experimentálních studií a klinických pozorování Dilmanova hypotéza potvrzena.

V 50. letech 20. století přišel Harman s teorií volných radikálů, která se v popředí zájmu výzkumníků taktéž udržela až do dnešních dnů.
48
Jeho teorie předpokládá, že stárnutí je výsledkem hromadění změn způsobených velmi reaktivními částicemi, nazvanými volné radikály. Jejich hlavním zdrojem jsou mitochondrie. Volné radikály působí ničivě a útočí na různé buněčné součásti, DNA, proteiny, lipidy v membránách a cukry. Hodně takových poškození se opraví nebo nahradí při běžné obměně buněčných struktur, ale ohniska poškození, zejména mitochondrie samotné, by se měly chránit vybranými antioxidanty z potravy a tím prodlužovat život jedince. Rychlost stárnutí a počátek degenerativních chorob lze určit podle rychlosti, s jakou z mitochondrie prosakují volné radikály, a podle přirozené schopnosti buňky chránit se nebo opravovat způsobená poškození. Harman založil svoji argumentaci na korelaci mezi rychlostí metabolismu a délkou života u savců. Za udržování hladiny volných radikálů v rovnováze jsou zodpovědné endogenní antioxidační mechanismy organismu. Harman mitochondrie výslovně označil za „biologické hodiny“ a zastával názor, že čím vyšší je rychlost metabolismu, tím větší je spotřeba kyslíku, a tím více volných radikálů se produkuje.

Jak však s odvoláním na výzkumy oponuje Lane, tento vztah vždy neplatí, antioxidanty na všechny typy chřadnoucích biologických systémů prostě tímto způsobem nepůsobí (Harman argumentuje, že je to způsobeno složitým, a ne vždy úspěšným výběrem antioxidantů do mitochondrií). Mitochondriální teorie stárnutí je přesto mimořádně životaschopná a mnoho odborníků za ní stojí dodnes. Dosud se totiž věrohodně neprokázalo, že antioxidanty proti stárnutí nefungují; v některých případech totiž pomáhají chránit před jistými nemocemi. Lane tuto polemiku ukončil sofistikovaně, když napsal, že interpretovat negativní výsledky je vždy obtížné a je potřeba mít na paměti, že neexistence důkazů pro není důkazem proti.
49

Třetí, nejčerstvější skupinou teorií stárnutí, na které bych rád upozornil, jsou teorie, které byly představeny v rozsáhlé publikaci s názvem Handbook of Theories of Aging, která vyšla v roce 2016. Jak v jejím úvodu konstatují editoři Bengtson a Settersen, od roku 1939 do současnosti je možné registrovat šest různých zpracování předmětného tématu, která zasluhují pozornost.
50
To dokazuje, že problém stáří, ale hlavně stárnutí a s ním spojená otázka „Jak a proč lidé stárnou?“, je v exaktních vědeckých kruzích pořád aktuální a zájem o něj jistě přetrvá i do budoucnosti.

V publikaci jsou prezentovány determinační teorie a koncepty zaměřené na podstatné strukturální aspekty a konstrukty: evoluční, biologické, psychologické, gerontologické, emoční, sociální, intervenční, transdisciplinární, teorie různých politik a strategií, teorie centralizované na iniciativu osobnosti, teorie zaměřené na determinaci sexuální, teorie deklinační, religiózní či spiritualistické.

Tyto koncepty lidského věku a procesu stárnutí si dle mého mínění zasluhují pozornost především proto, že nabízí několik možných přístupů, jak chápat věk a proces stárnutí.

Podle autorů do první skupiny patří tyto teorie: 1) věk jako vlastnost individuální a vlastnost skupin, 2) věk jako nositel postavení a zkušeností, 3) věk jako relativně osobní čas, 4) subjektivní věk a 5) věk ve vztahu k dalším druhům vnímání času (rodinný čas, čas organizační a historický čas). V těchto teoriích je základem tzv. chronologický čas, který je indexem objektivního či absolutního času (děleného na sekundy, minuty, hodiny, dny, týdny a roky). Tento čas, vyjádřený údajem o tom, kolik je jednotlivému individuu let, se pak stává základem pro zkoumání toho, nakolik je dotyčný emocionálně zralý (psychologický věk), jaké role je schopen plnit a jakým závazkům dostát (sociální nebo právní věk), jaké jsou jeho šance dožití (biologický věk) nebo jaká je jeho schopnost fungovat v každodenním životě a přizpůsobit se prostředí (funkční věk). Porovnávání chronologického věku jedince s věkem ostatních (jeho věkové skupiny nebo mladších či starších) je základem relativně osobního věku. V případě subjektivního věku se na pozadí chronologického času zkoumá, jak tento věk jedinec prožívá „zevnitř“, například jak vnímá svůj zevnějšek (věk z hlediska vzhledu), jaké činnosti provozuje a jak se chová (věk z hlediska aktivit), jak se cítí (pociťovaný věk) nebo jaký věk by chtěl mít (věk, jež si přeje), případně věk, který mu hádají ostatní (připisovaný věk).

Do druhé skupiny pak řadí teorie, které zdůrazňují vliv společnosti a jejího pojetí věku a stárnutí na individuální život jedince. Patří sem: 1) věk jako dimenze společenské organizace a dynamiky; 2) věk z hlediska životních fází; 3) zkoumání ageizmu a stereotypů spojených se stářím; 4) věk a jeho vliv na sociální role; 5) věk a jeho vliv na integraci a segregaci, kooperaci nebo konflikty; 6) věk jako právo a benefit a 7) věk v průsečíku vztahů s genderem a kulturou. Součástí těchto teorií je důraz na to, jak se od počátku moderní éry měnilo, resp. diferencovalo a v případě stáří i posouvalo, dělení lidského života na jednotlivé fáze: nejprve se rozlišovalo dětství, dospělost a stáří; později rané dětství, střední dětství, mládí, adolescence, ranná dospělost, střední věk a stáří. Později se začalo rozlišovat „rané stáří“ (young-old) a „staré stáří“ (old-old) – u nás pravé stáří; nebo také tzv. třetí a čtvrtý věk, někdy nazývaný „nejstarší stáří“ či „kmetství“. Vědci měli po dlouhá léta tendenci určovat tyto fáze čistě chronologicky, rané stáří vymezili pro věk 65 až 74 let, pozdní stáří začínalo 75. rokem života a do nejstaršího stáří spadali lidé ve věku 80 nebo 85 a více let.
51
Ovšem spolu s tím, jak se lidé dožívají vyššího věku, se posouvají i hranice jednotlivých kategorií. Z analýz uvedených ve výše uvedené publikaci je možno vyvodit, že chronologický věk není nejdůležitějším identifikátorem, který by měl hrát základní úlohu při zkoumání stáří a stárnutí. Pro komplexní teoretické uchopení problematiky stárnutí a stáří je nutné analyzovat daleko větší množství aspektů, které se vzájemně ovlivňují, a přistupovat k tématu transdisciplinárně.

Přestože je možné se v teorii, aplikačním výzkumu nebo i v praxi přiklánět k jedné čí vícero teoriím, dle mého názoru mají největší potenciál poskytnout relevantní výstupy (a být tak co nejblíže realitě) teorie transdisciplinární. Vern L. Bengtson, jeden z autorů a editorů výše citované publikace se k transdisciplinárnímu přístupu vyjádřil následovně: „I když vytváření mostů mezi disciplínami a práce s odlišnými výzkumnými paradigmaty a metodami má své vlastní problémy, vědci tímto způsobem dospěli k významným závěrům, které integrovaly perspektivy jednotlivých disciplín.“
52
Co se týče perspektivy dalšího vývoje transdisciplinární teorie, autoři dospěli k závěru, že „je potřeba se soustředit na čtyři aspekty, které pomohou vytvořit komplexnější pohled na proces stárnutí: časové průběhy stárnutí, heterogenitu, vztahy mezi determinanty, mnohoúrovňové analýzy“.
53
Dále zdůraznili, že k rozvoji transdisciplinárního přístupu mohou přispět také praktická opatření, jako je například tvoření studijních programů a výchova mladých vědců nebo podpora vzniku interdisciplinárních týmů. Právě v tomto přístupu, který na určitý problém nahlíží perspektivami různých disciplín, autoři vidí budoucnost teorie stárnutí. Připouštějí sice, že komplexnost tohoto procesu nebude možné snad nikdy úplně postihnout, i přesto je však potřeba najít způsob, jak jej lépe pochopit.
54

V této souvislosti autoři publikace upozorňují, jak nešťastné je, když jsou teorie, analýzy, syntézy a aplikace často upozaděny ve prospěch „čerstvých“ výzkumných dat (takto koncipovaný empirický výzkum podle nich má také větší šanci být finančně podpořen), protože „praktikům“ se teoretické úvahy zdají být příliš vzdálené či příliš abstraktní na to, aby pro ně byly důležité, a teoretické diskuze nevnímají jako vhodné pro stránky časopisů. Přes výše uvedenou kritiku tendencí v oblasti podpory výzkumu stárnutí dosavadní výstupy výzkumů potvrzují životaschopnost a perspektivnost transdisciplinárního přístupu a prokazují, že projevy stárnutí se dají nejenom předvídat, ale také ovlivňovat, a to během přípravy na senium i v průběhu následného procesu stárnutí.

1.3Historie a aspekty konceptu zdravého, pozitivního či aktivního stáří

Pozornosti se období stáří dostávalo zejména z hlediska filosofie a medicíny již od počátku civilizace. V období antiky bylo stárnutí chápáno jako přirozený proces, i když se jej lidé ve velké míře obávali, protože byl v rozporu s antickým ideálem mládí a síly.
55
Jistým světlem na „nebi negace stáří“ je přístup Jana Amose Komenského (1592–1670), který se jako jeden z prvních ve své Pampaedii zasloužil o rozvoj myšlenky, že výchova a vzdělávání by člověka měly doprovázet celý život, a to i se zaměřením na koncepci výchovy ke stáří. Nutnost tzv. školy stáří odůvodnil tím, že stáří je fakticky poslední částí školy (lidského) života, která se blíží svému konci, tedy smrti, a stejně jako každá škola by i tato měla mít cíle učiva, učitele, pravidla, ale i možnosti postupu. Sám Komenský školu stáří označil za nejslabší období, a proto by se během něho jedinci mělo o to více pomáhat a měla by se mu zajišťovat ochrana. Komenského geniální myšlenky o celoživotní edukaci jedince se v jeho době plně nerealizovaly, jelikož tehdejší společensko-ekonomické podmínky to nevyžadovaly ani neumožňovaly. V průběhu celého života se vzdělávala jen malá část tehdejší společnosti, a to hlavně kněží, učenci, učitelé a vědci.

Vlivem útlumu vědeckého poznání v období středověku další poznatky o této etapě života přineslo až osvícenství. Klíčové poznatky se však systematizovaly až koncem 20. století. V téže době se etabloval i andragogický a gerontagogický pohled na seniorskou populaci ve smyslu edukační péče o ni.
56

V návaznosti na výšeuvedené považuji za potřebné blíže charakterizovat celostátní programové dokumenty zabývající se konceptem péče o starší občany, tedy o seniory. Dosud na Ministerstvu práce a sociálních věcí ČR vznikly čtyři klíčové materiály, které kromě specificky národních potřeb respektují i mezinárodní priority. Vycházejí z Mezinárodního akčního plánu pro problematiku stárnutí (Vídeň, 1982), Zásad OSN pro seniory (OSN, 1991) a jsou v souladu s Regionální implementační strategií Madridského mezinárodního akčního plánu pro problematiku stárnutí (OSN, 2002).

Prvním z výše zmíněných dokumentů je Návrh základních principů Národního programu přípravy na stárnutí populace v České republice. Byl koncipován Ministerstvem práce a sociálních věcí ČR pro období let 2003 až 2007 a zaměřuje se na deset základních principů péče o staré občany: etické aspekty stárnutí, zabezpečení přirozeného sociálního prostředí, pracovní aktivitu seniorů, hmotné zabezpečení života ve stáří, zdravý životní styl, zdravotní péči, vytvoření komplexních sociálních služeb, společenské aktivity seniorů, možnosti vzdělávání seniorů, důstojné bydlení.
57

V pořadí druhý dokument – Národní program přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012 –, se od prvního obsahovým zaměřením a úkoly příliš neliší, rozdíl spočívá zejména v datech plnění opatření. Snad i proto, že byl podobně jako první dokument koncipován „od zeleného stolu“, vyznívá podle mého názoru převážně proklamativně; tím nechci kritizovat jeho obsahový záměr, ale poukázat na jeho nepříliš efektivní realizaci.
58

V pořadí třetí dokument je o něco sofistikovanější a šitý více na míru. Při jeho tvorbě byl totiž zvolen tzv. komunitní přístup, což znamená, že do jeho tvorby se aktivně zapojili zástupci neziskových organizací, podnikatelských subjektů, místních a krajských samospráv, dalších ministerstev, sociální partneři i odborníci z akademické sféry. Zároveň je to fakticky první vládní dokument ČR, který mluví o „pozitivním, aktivním stárnutí“. Ještě než si tento dokument představíme blíže, je třeba zmínit, co mu předcházelo a čím se výrazně inspiroval. Šlo o koncept zdravého stárnutí a stáří Světové zdravotnické organizace v podobě dokumentu Active Ageing: A Policy Framework (2002), Madridský mezinárodní akční plán pro problematiku stárnutí 2002 a další dvě nadnárodní iniciativy – projekt FRAM (2011, Nový rámec politiky pro aktivní, zdravé a důstojné stárnutí a poskytování zdravotních služeb a služeb dlouhodobé péče) a vyhlášení Evropského roku aktivního stárnutí a mezigenerační solidarity 2012.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobrovolný bezdomovec - senior.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.