Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Brigitte Schorr

VELMI CITLIVÁ MAMINKA

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8459. publikaci

Z německého originálu Hochsensible Mütter, vydaného nakladatelstvím SCM Hänssler v Německu v roce 2013, přeložila Veronika Francová

Redakce a korektura PhDr. Jaroslava Hájková
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 144
Vydání 1., 2022

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Copyright © 2013/2019 SCM Hänssler in der SCM Verlagsgruppe GmbH, D-71088 Holtzgerlingen (www.scm-haenssler.de)
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Photo © Depositphotos / t.tomsickova

ISBN 978-80-271-4810-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4809-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-3100-6 (print)

Mojí mamince

Předmluva

Každá kniha má svůj vlastní nezaměnitelný, jedinečný příběh vzniku. Myslím, že na obsahu této knihy jsem pracovala od té doby, co jsem se stala matkou, takže sedmnáct let. Tenkrát jsem ještě nevěděla, že jsem hypersenzitivní a že se jednoho dne budu profesně zabývat výhradně lidmi s vysokou citlivostí. Ale každodenní zkušenosti mi ukazovaly, že jsem byla vždycky trochu jiná než ostatní maminky, citlivější a citovější, zároveň nejistější a přetíženější, přemýšlivější a empatičtější. Tyto pocity se ve mně nabalovaly do jakéhosi klubka podivných stavů, v nichž jsem sama sebe nepoznávala. Neměla jsem tenkrát tušení, že jsou na tom některé maminky podobně. V roce 2004 začaly vycházet německojazyčné knihy o hypersenzitivitě. Mateřství v nich však bylo vždy zmíněno jen okrajově. Při hledání užitečné literatury pro velmi citlivé maminky jsem zjistila, že je jí v Německu zoufalý nedostatek. Tak vznikl nápad na tuto knihu. A já jsem se tím, že jsem přivedla na svět tento projekt, mohla stát matkou ještě jednou. Během měsíců, kdy jsem na této knize pracovala, jsem mluvila se spoustou lidí, hlavně maminek. Informace, které v této knize najdete, jsem prezentovala také na svých přednáškách a seminářích. Jsou to myšlenky, které podněcovaly k diskusím v kruhu rodiny a přátel. Někdy se zdály nepoddajné, někdy zavádějící, ale nakonec se pod pečlivým dohledem nakladatelství i mě samotné vyvinuly do podoby, kterou máte před sebou. Neustále jsem pátrala po souvislostech, hledala jsem možné spojitosti v sociologii a psychologii, umění, kultuře, ale také v křesťanských zdrojích. Za tyto inspirace jsem nesmírně vděčná. Tato kniha je protkána mými vlastními zkušenostmi i zkušenostmi žen, s nimiž jsem vedla rozhovory. Kdybych žila v ideálním světě, všechny bych jmenovitě zmínila a věnovala jim dostatek prostoru. Takto vás ale mohu jen ujistit, že tyto zdroje, stejně jako ta spousta hypersenzitivních lidí, kteří mi svěřili své příběhy, se v knize skutečně objevují. Doufám, že přispějí k tomu, aby lidé s touto dispozicí našli hlubší pochopení.

Ovšem jsou lidé, které bych tu obzvláště chtěla zmínit. Především je to moje vlastní maminka, která své velmi citlivé dítě považovala za břímě a nevěděla si s ním rady jinak, než že na ně byla tvrdá. Dnes si nejsem jistá, jestli i ona nemohla být hypersenzitivní. Nicméně kdybych měla láskyplnější dětství, pravděpodobně by tato kniha nikdy nevznikla.

Svým hypersenzitivním dětem Raphaelovi a Stelle vděčím za to, že mi jasně ukázaly hranice mé odolnosti. To mi umožnilo hledat cesty, jak nastavit naše společné soužití v souladu s potřebami velmi citlivých lidí, a nahlížet na své mateřství jako na vývojový proces.

Svým kamarádkám Ulli a Gabriele, z nichž jedna hypersenzitivní není, ale ta druhá ano, děkuji za podnětné diskuse. Moc si vážím toho, že byly téměř neustále připravené naslouchat mým starostem a podporovat mě v krizových momentech při tom, když tento projekt vznikal, a také jsem moc vděčná za těch několik brainstormingů nad sklenkou vína a s Ulliným kuchařským uměním.

Své kamarádce Judith jsem hluboce zavázaná za její hypersenzitivní vnímání a cit pro jemné nuance, které mi daly pro tuto knihu spoustu podnětů. Povídat si s ní je vždy hotové pohlazení pro mou duši. Přeji každému, aby měl kolem sebe někoho, jako je Judith.

A velký dík a uznání samozřejmě patří také hlavní lektorce nakladatelství Hänssler Utě Müllerové za to, že tomuto projektu věřila a stále mi dávala podnětné rady, když hrozilo, že se do tématu příliš zamotám. Své lektorce Beatě Tumatové velmi děkuji za to, jak pečlivě, s respektem a citlivě zacházela s mým rukopisem a myšlenkami.

Tuto knihu můžete používat dvojím způsobem: jednak jako zdroj informací určený ke čtení a pochopení problematiky, jednak jako pracovní knihu – na konci každé kapitoly najdete otázky nebo tipy, které vás mohou inspirovat k hlubšímu zkoumání popsaných témat.

Altstätten, podzim 2012

Brigitte Schorrová

Jedno listopadové odpoledne

Mladá žena sedí na kraji postele. Pozoruje svého malého syna, který se právě chystá na průzkum jednopokojového bytu a leze do prázdné zásuvky v šatní skříni. Pak zase vyleze ven. Dovnitř, ven, pořád dokola. Přitom se plný očekávání dívá na svou matku. Žena vidí synův pohled i jeho aktivity. Krátce jí probleskne hlavou, že kdyby se zásuvka prudce zavřela, mohl by si přiskřípnout prstíčky. Venku jasně svítí slunce a ona ví, že by měla sebe i syna teple obléknout a užít si poslední podzimní paprsky. Ovšem něco jí v tom zabrání. Zůstane proto sedět a dál se dívá na syna, který je čím dál neklidnější. Jít ven se jí příčí. Je tady, v této zemi nová. Její muž pracuje. Právě si tu našel místo u jedné velké firmy, takže se sem budou stěhovat. Mladé ženě připadá svět mimo tento pokoj cizí a hrozivý. A necítí se připravená na situace, které by ji mohly na procházce potkat. Také nachystat kočárek, sbalit tašku s věcmi (z nějakého důvodu ta její vždycky přetéká, zatímco ostatní maminky ji mají, jak se jí zdá, uspořádanou a skoro prázdnou), obléknout malého (už jenom to stojí spoustu času a energie, hlavně v zimě) a odejít z pokoje je pro ni náročné. Ve skutečnosti touží po klidu a samotě, ale okamžitě se v ní ozve špatné svědomí, její neustálý společník: dítě přece potřebuje podněty a změnu prostředí, je to její zodpovědnost, aby se zdravě vyvíjelo, a zrovna teď někde četla, jak důležité jsou každodenní procházky a navazování sociálních kontaktů. Ale všechno v ní se tomu vzpírá. Cítí se v tomto městě tak nejistá, pohledy lidí, se kterými se potkává, se jí zdají dotěrné a zvědavé. Celá šokovaná zjistila, že od té doby, co je matkou, jí úplně cizí lidé dávají rady, pozorují ji i její dítě a vytvářejí si domněnky o tom, jaká je asi matka. Občas jejich myšlenky doslova slyší. Ve zlomku vteřiny dokáže zanalyzovat mimiku a vyzařování druhých lidí. Většinou to není nic moc lichotivého. Cítí se osaměle a nepochopeně a chová se nuceně a neupřímně. Se svým dítětem se snaží zacházet přátelsky, ačkoliv je skoro pořád unavená a podrážděná. Dělá jí problémy být ve výchově konzistentní.

To odpoledne mladá žena už z pokoje nevyšla. Ovšem následovala i spousta dní, kdy se k tomu přinutila. Často sama sobě nerozuměla. Dítě chtěla a měla malého ráda – co se to s ní jenom dělo? Tato mladá maminka byla hypersenzitivní.

Obojí, mateřství i hypersenzitivita, mělo vliv na její vnímání kvality života. To, že je matkou, ovlivňuje život každé ženy jedinečným způsobem. Není jednoduché dostát požadavkům, které jsou i dnes na všechny ženy kladeny: rozhodnutí stát se matkou má své nevyhnutelné následky – nastávající maminka zpravidla nemůže pokračovat v kariéře tak jako doposud. I kdyby to sama chtěla, zaměstnavatel nebo vlastní rodina jí dříve či později připomene, že obojí mít nemůže. Na druhou stranu, pokud se rozhodne plně se věnovat mateřství a zůstane s dětmi doma, rychle je označena potupným „ženuška u plotny“

1
a musí počítat s nepřijetím, finanční závislostí a značnou nesamostatností. Ačkoliv feministické hnutí vydobylo pro ženy mnoho cenného, přineslo s sebou i toto: každá žena (ostatně i každý muž) si uvědomuje, že samostatnost a finanční nezávislost jsou důležité hodnoty, které kvůli mateřství člověk dává všanc.

Být hypersenzitivní znamená vnímat vnitřní i vnější podněty intenzivněji než průměrně citliví lidé. Kdo se s touto dispozicí narodí, reaguje silně na pachy, zvuky, nálady, rozpoložení ostatních lidí či nevyřčená očekávání, hodně přemýšlí o vlastním bytí, o tom, jak vychází s ostatními, a často si i dělá starosti. Život sám o sobě těmto lidem mnohdy připadá nesmírně náročný, protože nemají skoro žádný filtr mezi svými vjemy a okolním světem (mezi vnějškem a vnitřkem). Rozhodující životní události, které změní život všem lidem, jako je například narození dítěte, představují pro velmi citlivé lidi navíc ještě záplavu podnětů, pocitů a myšlenek, které jsou tak intenzivní, že někdy můžou působit jako hotová vlna tsunami.

Když se hypersenzitivní žena stane maminkou, střetává se její dispozice s představou, jakou má o její roli společnost. Je to pak pro ni těžké, cítí se kvůli tomu občas rozpolceně a v mnoha ohledech nejistě. Mnoho hypersenzitivních matek zůstává s těmito pocity samo, protože je nedokážou či nechtějí vyjádřit nebo se cítí pod tlakem okolí.

Někdy se to, co se v člověku skrývá, dostane na povrch až díky nějaké vnější události. Nikdo z nás nemůže vědět, jak bude reagovat v případě těžké nehody nebo vážné nemoci, úmrtí někoho blízkého či právě narození dítěte. Někdo se může považovat za trpělivého, ale třeba zjistí, že jeho trpělivost má užší hranice, než se domníval. U člověka, který sám sebe pokládá za velkorysého, se možná ukáže, že se v jeho vlastním chování občas projeví nějaká malichernost, o níž neměl tušení. Naše osobnost se mění a vyvíjí po celý život. Přitom některé osobnostní rysy zůstávají víceméně stejné a slouží u dotyčného jako jeho poznávací znamení.

2
Může se stát, že se po desetiletích znovu potkají přátelé a zjistí, že jsou v podstatě pořád stejní. Vlastnosti sice můžou být stálé, ale mohou se projevovat různě podle životní fáze a situace. Vezměme si například schopnost reflektovat vnitřní a vnější pochody. Tato vlastnost se u dítěte, které ji má vrozenou, může v raném dětství a školním věku projevovat jako tiché pozorování, v pubertě naopak jako rebelie a nekompromisní hledání pravdy, zatímco u dospělého člověka se z ní možná vyvine záliba v hlubokomyslných rozhovorech.

Jak se to tedy má se senzitivitou? Senzitivita se zvnějšku neprojevuje vždy stejně a také se ne vždy dá rozpoznat. V případě uvedeném výše by se pozorovatel mohl domnívat, že na to, aby ona mladá žena šla ven, je možná příliš unavená nebo zkrátka jenom moc lenivá. Až při bližším pozorování a podrobném zkoumání se ukáže, že pozorované chování poukazuje spíše na vyšší schopnost vnímání, totiž na hypersenzitivitu. Mladá žena možná byla senzitivní odjakživa, ale do této doby se tato vlastnost žádným zvláštním způsobem neprojevila, nebo ji žena dokonce prožívala jako něco rušivého či omezujícího. Teď je matkou a najednou zčistajasna reaguje na zcela běžné události každodenního života přecitlivěle. Je předrážděná, nebo jak tomu říkají odborníci, „emočně labilní“.

O soužití s dětmi všech věkových skupin už toho bylo napsáno hodně. V knihkupectvích najdete celé regály plné příruček o výchově dětí. Přitom je stále ve středu zájmu blaho dítěte. Samozřejmě je důležité, aby děti dobře prospívaly. Žijeme v době, kdy rodiče chtějí pro dítě to nejlepší. Ještě nikdy se dětem nedostávalo tolik pozornosti jako nyní. Blaho matky je naopak v současnosti trochu opomíjeno. Co potřebují maminky? A co nejvíce pomáhá velmi citlivým matkám prožívat mateřství pozitivním způsobem? Jak se mohou maminky starat zároveň o své dítě i o sebe tak, aby se oběma žilo co nejlépe? Těmto otázkám by měl být v této knize věnován dostatek prostoru. Kromě toho vám ukážeme mechanismy, na které citlivé ženy reagují obzvláště senzitivně. Hypersenzitivita a mateřství můžou přinášet velmi naplňující a obohacující pocit, ale většinou až tehdy, když žena svou vysokou citlivost plně přijme a v každodenním životě ji přiměřeným způsobem projevuje. Tato kniha by vám s tím měla pomoci. Myslím, že na úrovni rozumu mohou přinášet úlevu už samotné informace, které v této knize najdete. Aby byl však náš přístup k vlastní hypersenzitivitě konstruktivní a mohli jsme v životě dosáhnout spokojenosti, musíme s ní pracovat na úrovni duše i těla. Proto tato kniha obsahuje i návody a podněty k cíleným cvičením.

Mimochodem, ta mladá žena v úvodní scéně není žádnou smyšlenou postavou. Tou ženou jsem byla já a tu scénu mám ještě v živé paměti. Kdybych byla již tenkrát věděla, že jsem hypersenzitivní, leccos v mém životě a ve výchově dětí by pro mě bylo snáze pochopitelné a vědomí o této dispozici by mi dříve otevřelo cestu ke klidu. Teď doufám, že tato kniha přispěje k tomu, aby další velmi citlivé maminky našly více spokojenosti a vyrovnanosti.

I. Základní poznatky o hypersenzitivitě

Nikdo by neměl opovrhovat
citlivostí druhého – citlivost je nadání.

Charles Baudelaire

1. O odolnosti citlivek

Příroda nám poskytuje četné analogie tělesných i duševních procesů. Nyní, když se zabýváme tématem hypersenzitivity, se nabízí srovnání s rostlinou, která je známá svou citlivostí: citlivka stydlivá. Možná už se vám také někdy stalo, že vás někdo nazval „citlivkou“. Když se na tuto rostlinu podíváme, všimneme si, že je sice velmi citlivá na dotek, silně reaguje na změny světla a výkyvy teploty a špatně snáší otřesy, ale zároveň „sklapne“ jenom svoji postiženou část a zbytek rostliny zůstává netknutý. Po chvíli se rostlina zase otevře a zregeneruje se.

Mně připadá, že tak to funguje i u hypersenzitivních lidí. Být hypersenzitivní znamená silně reagovat na vnější i vnitřní podněty – jako přes nějaký zesilovač.

Čím je tato zvýšená vnímavost způsobena, ještě nebylo prokázáno. Možná je to dáno nervovým systémem, který je jemněji rozvětvený, nebo určitými neurobiologickými spoji v mozku či jakousi interakcí neurotransmiterů mezi nervovými buňkami – věda na to dodnes nenašla obecně platnou odpověď. Ví se tedy jen, že hypersenzitivní lidé existují; jsou-li u nich oproti lidem s normální citlivostí přítomny i nějaké biologické rozdíly, se v budoucnu určitě ukáže. V každém případě leccos naznačuje, že by tyto rozdíly mohly existovat. V současnosti se to můžeme jenom domnívat. Jedno je ale jisté: hypersenzitivní lidé disponují mimořádně vysokou citlivostí a vnímavostí. Tato schopnost představuje zároveň také jistou zátěž, neboť jako hypersenzitivní člověk si nemůžete vybírat, co chcete vnímat silně a co ne. Mezi svým vnitřním světem a podněty, které k vám proudí zvenčí, totiž máte jen slabý filtr – pokud vůbec nějaký. Je také možné, že jste velice lekavá a reagujete citlivě na zvuky nebo hluk. Nebo třeba dokážete vnímat i velice jemné pachy, takže si všimnete, že dvě patra pod vámi je čerstvě vymalováno. Možná také patříte ke skupině hypersenzitivních lidí, kteří silně vnímají vztahy mezi lidmi; např. když vstoupíte do místnosti, okamžitě cítíte, že je ve vzduchu jisté napětí, nebo když jdete na večírek, po krátké době dokážete analyzovat vztahy mezi přítomnými. To vše může být projevem hypersenzitivity, přičemž ve většině případů na vás může působit hned několik z popisovaných podnětů naráz. Abychom zůstali u příkladu s večírkem – už jenom kvůli hlasité hudbě (která navíc není zrovna váš styl) narážíte na svoje hranice. K tomu ještě spousta většinou cizích lidí, různé parfémy a styly oblečení, křiklavá, barevná světla nebo naopak špatně osvětlené kouty, navíc možná nepohodlné židle nebo kulaté barové stoly, o které se nemůžete opřít, hodnoticí pohledy a nepřítomnost někoho, kdo by se na vás přátelsky usmál a přivítal vás, to vše jsou impulzy, které působí na váš nervový systém.

Být hypersenzitivní znamená, že vnímáte silně pořád, ať už se vás situace týká, nebo netýká.

Může se stát, že když přihlížíte nějakému konfliktu nebo slovní potyčce, trpíte přitom, jako by šlo o vás samotnou. Představte si následující situaci: ve škole vaší dcery se má konat bleší trh. Již několik týdnů třídíte s dcerkou nebo sama staré hračky, diskutujete s ní o tom, se kterým plyšákem už by se chtěla definitivně rozloučit a jestli by se konečně nemohlo vyřadit i to staré odrážedlo. Pro vaši dceru to znamená, že se musí rozloučit s věcmi, které má ráda, vy je skládáte do krabic a pak přijde ten velký den. Vaše malá dcerka je nedočkavá a poskakuje kolem vás jako hopík, vy mezitím nosíte krabice s nasbíranými poklady do auta. Po delším hledání místa na zaparkování (všichni ostatní rodiče také přijeli se svými ratolestmi na bleší trh autem) přijdete s celým tím nákladem na školní dvůr a najdete si jedno z posledních místeček, kde můžete rozložit deku. U toho se rozčílíte, že se ostatní děti a rodiče tak roztahují. Necháte svou malou trhovkyni na místě a vyhledáte toalety. Kvůli hledání místa na parkování, tahání věcí a hluku na školním dvoře už jste v jistém napětí, což si uvědomíte, až když se najednou rozpoutá hlasitá hádka mezi dalšími dvěma matkami. Nevíte, o co jde, ale okamžitě se vám zrychlí tep a bezděčně skloníte hlavu. Jedna z matek je cizinka a neovládá moc dobře němčinu, takže mluví jen v úsečných, nedokončených větách, které působí urážlivě. Chybějící slova nahrazuje hlasitost. Vy sebou při každé větě bezděčně trhnete. Působí vám to doslova fyzickou bolest. Ženinu neschopnost se vyjádřit cítíte jako tlak na svou duši a žaludek. Zároveň vnímáte zoufalství té ženy, která je nucena žít v zemi, kde jí nikdo nerozumí. Druhá matka naopak němčinu ovládá velice dobře, protože je to její mateřský jazyk, a také svou sokyni zasypává proudem slov s četnými nadávkami. Skoro každé slovo pociťujete jako ránu. Vnímáte nevyslovenou ženinu xenofobii a cítíte knedlík v krku. Snažíte se chovat co nejméně nápadně a rychle místo, kde se toto odehrává, opouštíte s třesoucíma se rukama a rozechvělou duší. Když necháte rozčilené hlasy za sebou, úlevně se nadechnete, ale ještě několik hodin poté jste vnitřně neklidná, nervózní a na mysl se vám stále dokola vracejí jak slova, která jste vyslechla, tak vaše nápady, jak ty dvě bojovné slepice mohly hádku vyřešit, aniž by se tak vyhrotila.

Jak se cítíte, když tento příklad čtete? Vnímáte, že se vám zrychluje tep? Pozorování konfliktu může působit skoro stejně, jako když jste sama ve středu dění.

A teď si představte stejnou situaci ještě jednou. Už několik týdnů připravujete bleší trh své dcery. V den akce, po chvíli hledání místa na zaparkování, na což jste si vyhradila dostatek času, přijdete uvolněným, pomalým tempem na školní pozemek. Pocítíte potřebu si odskočit a vyhledáte toalety. Cestou k nim kráčíte vědomě pomalu, protože pociťujete, že vás hluk a hemžení na školním dvoře odvádějí z vašeho vnitřního klidu. Zároveň při chůzi pozorujete svůj dech a vědomě ho směrujete do oblasti břicha, tam, kde vnímáte pocit neklidu. Máte radost z toho, že se vám daří pomocí vědomé chůze a dechu znovu se zklidnit, a vejdete na toalety. K uším vám dolehnou rozčilené, až zuřivé hlasy. Podaří se vám nasměrovat svoji energii a pozornost do svého nitra, díky čemuž se teď cítíte zase klidněji. Sice vnímáte, že hádka eskaluje, a registrujete nepěkná slova, ale víte, že vás se to nijak netýká, a soustředíte se na sebe. Vědomě, klidně a uvolněně vykonáte svoji potřebu, přitom si hlídáte dech a nedáváte svému srdci důvod bít rychleji. Soustředěně a pozorně cítíte svoji sílu a to, že odoláváte vnějším nástrahám. Stejně pomalu a rozvážně opouštíte toalety, kde si ty dvě ženy ještě pořád hlasitě nadávají, a těšíte se, že brzy zase budete u své dcery, jejíž dětská radost vás zahřeje u srdce.

Jak se cítíte teď, po přečtení této verze stejné situace? Pozorujete ten rozdíl? Všimli jste si, že se něco změnilo? Potkala jsem hypersenzitivní lidi, kteří se umí se svou dispozicí dobře vypořádat a působí opravdu spokojeně. A pak jsou naopak hypersenzitivní lidé, kteří s tím skutečně zápasí a jsou nešťastní. V obou verzích výše popsané situace jsou tyto různé přístupy vidět. Mám pro vás dobrou zprávu: žít v souladu sám se sebou a svou dispozicí může každý hypersenzitivní člověk. Přiznávám, že ta cesta může být občas kamenitá a může se zdát obtížná, ale se správným vybavením se dá dobře zvládnout. Hlavní je jít ve vlastním rytmu a v souladu s vlastními potřebami. Jeden cyklista, který dřív jezdil závodně, mi kdysi řekl, že i já, která nejsem moc sportovní, bych dokázala vyjet na kole do kopce. Jen bych to nejspíš musela vzít za trochu jiný konec než někdo trénovaný. Někdy nám brání v cestě osobního rozvoje naše vlastní nároky na svou osobu a porovnávání se s ostatními. Být hypersenzitivní znamená, že myslíme a vnímáme věci jinak než někdo průměrně citlivý. Když se budete poměřovat s lidmi s normální citlivostí, bude to jako srovnávat jablka s hruškami.

Možná vám ten úvodní příklad s citlivkou něco objasnil: to, co vnímáte, zasáhne vždy jenom určitou vaši část. Tato vaše část se pak svine, stáhne a zdá se zraněná nebo prostě přehlcená, ovšem můžete se spolehnout, že se tato otřesená část po chvíli zase zregeneruje a rozvine. Hypersenzitivní lidé mají kromě vysoké zranitelnosti také velkou odolnost. K tomu více později.

2. Čtyři kritéria

Teď se asi ptáte, v čem spočívá ten rozdíl mezi hypersenzitivními a průměrně citlivými lidmi, protože obecně vzato může být každý člověk na některé z výše zmíněných podnětů citlivý. Těžko najdeme dva hypersenzitivní jedince, u nichž se tato dispozice projevuje stejným způsobem. Ovšem přes všechny individuální rozdíly existují jednoznačné ukazatele, kterými se vyznačují hypersenzitivní lidé, zatímco ti s normální citlivostí je nevykazují.

Prvním kritériem je úzká komfortní zóna. Pod pojmem „komfortní zóna“ chápu prostor, v němž se cítíte dobře, kde vás nic netlačí a neškrtí a kde můžete být tak nějak sama sebou. Tato zóna je velmi úzká a značně menší než u lidí s normální senzitivitou. Když z této cestičky sejdete na jednu stranu, budete se nudit, sejdete-li na druhou, budete přestimulovaná. Oba tyto stavy vás vyvádějí z vaší komfortní zóny. Může vám být nepříjemné nadměrné množství podnětů, ale i jejich nedostatek. Najít odpovídající rovnováhu mezi tím, kdy je podnětů moc a kdy zase málo, vyžaduje velkou pozornost vůči vlastním pocitům. Zatímco ostatní mají po práci ještě chuť zajít do hospody na rohu, vy chcete mít radši svůj klid a zavřít za sebou dveře.

Náročné na tom je, že ten prostor, v němž se cítíte dobře, se musí téměř každou hodinu znovu vybalancovat. Světlo, teplotu, hlasy a myšlenky vnímáte a hodnotíte pokaždé jinak. Ještě před hodinou jste se cítila dobře sama, když jste seděla zachumlaná v dece u okna a dívala jste se, jak venku prší, teď jste najednou deprimovaná, že vás nikdo nehledá, uvědomujete si, že by vlastně bylo hezké být mezi lidmi, a déšť vám připadá jako nevyplakané slzy.

Tato proměnlivost není náročná jenom pro vás, ale i pro vaše okolí. Zvenku totiž zkrátka není vidět, co se ve vás odehrává. Vaše mnohovrstevnatá schopnost vnímání ale nemá nic společného s vrtkavostí nebo dokonce nestálostí, nýbrž jen ukazuje, jakými rozmanitými způsoby dokážete interpretovat skutečnost.

Druhým kritériem, které odlišuje hypersenzitivní lidi od průměrně citlivých, jsou sklony k přestimulovanosti. Pod pojmem přestimulovanost rozumím stav, ve kterém je toho na vás moc, kdy jste nervózní, roztržitá a i nejmenší každodenní povinnosti vám připadají obtížné. Přestimulovanost začíná úplnými maličkostmi, jako je například chystání snídaně pro rodinu.

Mnoho velmi citlivých maminek se mi svěřilo, že vstávají velmi brzy, aby mohly snídani připravit v naprostém klidu, a že tento čas, než propukne každodenní shon, je pro ně opravdu nezbytný. Už třeba dítě, které se ohlásí nečekaně brzy, vyvede matku z komfortní zóny a přivodí jí přestimulovanost.

U silně hypersenzitivních lidí může tento stav vyvolat každé setkání na ulici, každá činnost, každý rozhovor. Když je někdo přestimulovaný, je vyvedený z míry a ztrácí svou sílu. Přestimulovanost nás oslabuje a projevuje se jako bouře v hlavě a jako zmatek v srdci. Při silné přestimulovanosti nejste schopna jasně myslet, reagujete podrážděně, nevrle a často vám nerozumí vaše okolí ani nerozumíte sama sobě. Tendence k přestimulovanosti je u hypersenzitivních lidí všudypřítomná a je součástí jejich každodenního života.

Třetím kritériem je dlouhé doznívání podnětů. Vše, co zažíváte, ve vás ještě dlouhou dobu rezonuje. Váš organismus je jako paměťový disk, na nějž se ukládají všechny situace, e-maily, telefonáty a rozhovory a někdy tam zůstávají i celé týdny, dokud nejsou zpracovány. Proto se může stát, že vás jedno neuvážené slovo z nějakého e-mailu ještě dlouhou dobu pronásleduje nebo že dlouho přemýšlíte o tom, proč asi sousedka odpovídala tak úsečně. A nejspíš také neustále zkoumáte, jestli je vaše chování správné, a velmi vás zaměstnává vymýšlení scénářů, jak byste se mohla zachovat „lépe“.

Čtvrtým kritériem, které odlišuje hypersenzitivní lidi od lidí s normální citlivostí, je silně vyvinutá individuální vnímavost. Každý hypersenzitivní člověk dokáže něco vnímat opravdu silně – u každého je to něco jiného. Přestože většina hypersenzitivních lidí obecně vzato čelí podobným problémům, jsou mezi nimi výrazné individuální rozdíly. Také intenzita vnímání se může lišit. A existují i lidé, kteří mají velmi silné vjemy v jedné oblasti, ale jinak vedou život jako lidé s normální senzitivitou. Jedná se například o pachy, doteky, barvy a formy, zvuky nebo hlasy.

3. Vliv okolí

Výsledky výzkumů ukazují, že cca 15–20 procent populace je hypersenzitivní, nezávisle na tom, z jakého kulturního prostředí člověk pochází.
3
Hypersenzitivní lidé tu nejspíš byli vždycky, jen se s touto vlastností zacházelo různě. Lze si snadno představit, že přitom hraje roli, jestli žijete ve společnosti, která si citlivosti vysoce cení, nebo jste v prostředí, kde je kritériem úspěšnosti tvrdost a schopnost se prosadit. Byly provedeny srovnávací studie, ze kterých vyplývá, že v Číně stojí citlivé děti zcela vpředu třídní hierarchie, kdežto třeba v Kanadě jsou citlivé děti ceněny nejméně.
4
V naší středoevropské společnosti pozoruji oboje: v zásadě i zde platí, že se senzitivitě jako takové nedostává velkého respektu, pokud tedy člověk není uznávaným umělcem a neumí si tím dobře vydělávat. Ovšem průměrně nadaný člověk bez zvláštních uměleckých ambicí, který je zkrátka jenom velmi citlivý, je snadno označen za „citlivku“, „měkkotu“ nebo něco podobného. Stále ještě hodně lidí, mezi nimi i mnoho učitelů, je toho názoru, že děti je třeba připravit na „tvrdý život“ a přílišné citlivosti je odnaučit. Jak ale naučíte hrušeň plodit jablka? Ať s ní uděláte cokoliv, bude pořád rodit hrušky. Stejné je to i s hypersenzitivními lidmi. Vrozené dispozice se člověk ani velkým úsilím nezbaví. Ovšem na senzitivitu bude samozřejmě mít vliv, jak s ní člověk bude zacházet. Pokud dítě zažije, že si ho s touto zvláštní vlastností okolí necení a dává mu najevo, že by mělo být jiné, než jaké je, bude buď rebelovat, nebo se zcela stáhne do sebe. Každopádně se ale bude snažit svou vysokou citlivost skrýt, ať to stojí co to stojí. Když pak tyto děti vyrostou a mají svoje děti, může se stát, že se jejich vrozená hypersenzitivita, kterou desítky let dokázaly mít pod kontrolou, znovu přihlásí o slovo, a to ve formě přestimulovanosti, podráždění, nervozity nebo podobných symptomů. Dospělí si často až v kontaktu s vlastními dětmi všimnou, jak senzitivní sami opravdu jsou a vlastně vždycky byli.

Na druhou stranu je už několik let čím dál více patrné, že se převládající systém hodnot začíná proměňovat. Svědčí o tom velké množství knih, které v posledních letech k tématu hypersenzitivity vyšlo. Stále více lidí si začíná uvědomovat vysokou hodnotu senzitivních lidí a stále více vysoce citlivých lidí si snaží nastavit život v souladu s touto dispozicí. Před hypersenzitivními jedinci ve střední Evropě teď stojí úkol tuto svoji dispozici přijmout a žít odpovídajícím a přirozeným způsobem. To není nic snadného, když uvážíte, že senzitivita je sice v soukromí zcela respektována, ovšem ve veřejném prostoru (jako jsou školy, školky, ekonomika, politika, zaměstnání) jen málo či vůbec. Jedinou oblastí veřejného života, kde je senzitivita v určité míře tolerována, nebo dokonce žádoucí, je náboženství. U pastora nebo faráře je schopnost vcítit se do druhého výhodou. Poskytovat poradenství nebo dávat kázání vyžaduje citlivé vnímání. Naopak pro řadového člena náboženské obce, který nemá svou vysokou citlivost kde uplatnit, to není vůbec snadné.
5

Pojďme si to ještě jednou shrnout: hypersenzitivita je vrozená dispozice, která se projevuje tím, že lidé vnímají vnitřní i vnější podněty mnohem silněji než lidé s průměrnou citlivostí. Čtyři kritéria, kterými se hypersenzitivní lidé vyznačují, jsou: úzká komfortní zóna, sklony k přestimulovanosti, dlouhé doznívání podnětů a silně vyvinutá individuální vnímavost.

Nesmíme zapomenout ještě na jednu důležitou poznámku: zdá se, že většina hypersenzitivních lidí jsou introverti – mluví se o poměru 70 % introvertů ku 30 % extravertů.
6
Proto většina knih o vysoké citlivosti cílí na introverty. O introvertech se bude povětšinou mluvit i v této knize. Z tohoto důvodu bych teď chtěla poukázat na specifika hypersenzitivních extravertů.

Například se zdá, že pro extravertní HSP (to je často používaná zkratka pro hypersenzitivního člověka) je snazší navazovat a udržovat sociální kontakty. Zjevně se též dokážou ve společnosti snáze uvolnit. Pravděpodobně jim také nedělá takový problém vést zdvořilostní konverzace a možná na nich na první pohled nelze vůbec poznat, že jsou hypersenzitivní. U extravertů nezpůsobují přestimulovanost ani tak kontakty s lidmi, jako pravděpodobně spíše věci a aktivity (např. když si naberou moc projektů najednou). Umět dobře komunikovat s lidmi je dovednost, která je podle introvertních HSP velmi žádoucí – zrovna právě maminky si často přejí umět se snadno seznamovat s dalšími maminkami a vyměňovat si zkušenosti.

Považuji za důležité na tomto místě zdůraznit, že být hypersenzitivní neznamená to samé jako být introvertní nebo nesmělý. Hypersenzitivita existuje nezávisle na tom. Navíc nesmělost je vlastnost získaná, nikoli vrozená. Člověk bude nesmělý, když bude ve svém okolí opakovaně zažívat něco, co ho nutí chovat se zdrženlivě a opatrně.

Když je někdo velmi introvertní, hypersenzitivní a zároveň třeba i nesmělý, pak si pochopitelně také přeje, aby jednou dokázal být tak nekomplikovaný a otevřený jako jeho kamarád nebo kolegyně v práci. Přijde mi proto důležité mluvit o kompetencích. Z introverta se nejspíš nikdy nestane skutečný extravert, ale může si od extravertů osvojit určité kompetence, např. jak zahajovat konverzaci s cizím člověkem.

Naopak extraverti se mohou od introvertů učit větší niternosti a zdrženlivosti, což jsou vlastnosti, které jsou také někdy vyžadovány. Žádný typ není „lepší“, jsou jenom věci, které se člověk může ještě naučit, a věci, které už má ve velké míře k dispozici.

Nápady, jak si zařídit život v souladu s hypersenzitivitou, které v této knize naleznete, budou užitečné jak pro introverty, tak pro extraverty.

4. Dotazník pro sebehodnocení

Sestavila jsem pro vás krátký dotazník, který vám může poskytnout jakési vodítko, zda patříte mezi velmi citlivé maminky. Zdůrazňuji, že je ho opravdu třeba vnímat pouze jako orientační test. I když se vás bude týkat jenom jediný bod ze všech, zato ale ve zvláštní míře, je možné, že jste hypersenzitivní. Aby bylo možné hypersenzitivitu potvrdit, je třeba zohlednit spoustu indicií. Dotazníky však mohou být užitečné jako první krok k sebehodnocení.

Následující dotazník je koncipován výhradně pro maminky. Dotazník k určení hypersenzitivity obecně naleznete v knize Elaine Aronové The Highly Sensitive Person (1996). (Podobný dotazník v češtině je možné najít například v e-booku zdarma Patříte mezi vysoce citlivé? autorky Aleny Wehle, který je dostupný na https://www.alenawehle.cz/e-book. Pozn. překladatelky.)

Dotazník pro sebehodnocení

1.Často se cítím přetížená kvůli tomu, že je ode mě požadováno, abych byla u dítěte neustále přítomná.

2.Silně mě ovlivňuje, jakou má moje dítě náladu.

3.Často se cítím stísněně, když moje dítě vyhledává příliš intenzivní fyzický kontakt.

4.Často si v duchu říkám, že nejsem dobrá matka.

5.Hodně přemýšlím o tom, jaká bych jako matka měla být.

6.Když moje dítě křičí, fyzicky přitom trpím.

7.Snažím se vyhýbat nepředvídatelným situacím.

8.Cítím velkou zodpovědnost za všechno, co se mému dítěti děje.

9.Mám velký smysl pro povinnost.

10.Když se děje hodně věcí naráz, jsem rychle podrážděná.

11.Často se cítím provinile, protože nedokážu dát svému dítěti to, co podle mého názoru potřebuje.

12.Často mi velmi chybí samota.

13.Jsem často unavená a vyčerpaná.

14.V přítomnosti ostatních se často nedokážu ke svému dítěti chovat nenuceně.

15.Často si nejsem jistá, jestli dokážu naplnit potřeby svého dítěte.

16.Organizovaná setkávání maminek a dětí, např. v herničkách, mě nudí.

17.Dokážu se do druhého dobře vžít a mám pocit, že vím, co cítí.

18.Často mi připadá těžké vyjádřit před učiteli nebo vychovateli jasně a zřetelně své stanovisko, protože nechci nikoho ranit.

19.Být ve výchově konzistentní mi připadá spíše těžké.

20.Kritiku si beru osobně.

Pokud jste minimálně na dvanáct otázek odpověděla kladně, potom se hypersenzitivita u vás jako matky s velkou pravděpodobností projevuje. Nyní máte k dispozici návod k vytipování témat, která se vás obzvláště dotýkají. Teď, když o této dispozici víte, budete moci svůj dosavadní život přehodnotit a hodně věcí vidět jinak. Tento dotazník jsem používala při rozhovorech s hypersenzitivními maminkami a všechny odpovědi najdete v této knize.

Pro stejný fenomén se ve světě používá více názvů. V němčině se kromě označení Hochsensibilität setkáte nejčastěji s pojmem Hochsensitivität. Zastánci této terminologie říkají, že Hochsensitivität označuje především zpracovávání senzorických vjemů, nikoli jen citlivé vnímání. Elaine Aronová, průkopnice v oblasti zkoumání hypersenzitivity, klinická psycholožka ze San Franciska, označuje z tohoto důvodu hypersenzitivitu také jako Sensory-Processing Sensitivity (SPS), což znamená něco jako „senzibilita způsobená nervovým systémem, který neustále přijímá a vede informace i s nejmenšími detaily“.
7
V angličtině se dále často operuje s pojmem highly sensitive person – odtud zkratka HSP. V češtině se budeme držet označení „hypersenzitivita“ a „vysoká citlivost“. (V tomto odstavci bylo provedeno několik drobných úprav pro přesnou informaci českých čtenářů – pozn. překladatelky.)

5. Přestimulovanost jako užitečný nástroj

Jak už jsem psala, k vysoké citlivosti tendence k přestimulovanosti patří – i když zrovna tuto vlastnost mnozí považují za problematickou. Všichni máme občas sklony k tomu brát si z dané věci jen to, co se nám zdá pozitivní, a to, co nám připadá namáhavé nebo zatěžující, se nám nechce přijmout. To je ale úplně stejné, jako kdybyste z koláče vyzobávali jenom rozinky, nebo ještě názorněji vyjádřeno, jako kdybyste se chtěli osprchovat, ale přitom se nenamočit. Když před vás někdo každý den postaví celý koláč a vy z něj sníte jenom rozinky, nikdy se nenasytíte. Kromě toho vede tato vášeň pro rozinky i k podvýživě. Časem se odnaučíte mít chuť na jiné potraviny a budete na rozinkách závislí. Abyste mohli pocítit chuť celého koláče, musíte si dát i kousky bez rozinek. Spousta lidí, kteří navštíví moji praxi, přichází s přáním, aby už nemuseli přestimulovanost zažívat. Pochopit, že být přestimulovaný k našemu životu patří jako noc ke dni, je jeden z důležitých prvních kroků k uvědomění si svých vlastních kvalit. Nemůžete být hypersenzitivní, empatičtí a respektující, kognitivně nadaní a schopní rozlišovat jemné nuance, aniž byste přijali, že často nastanou chvíle, kdy je toho na vás moc a nevíte, co si počít se všemi těmi podněty, které ve vás vyvolávají vnitřní bouři. To je jakási cena za to, že jste schopni mnohovrstevnatého vnímání.

V následujících kapitolách budou blíže vysvětleny věci, které mohou být pro vás jako velmi citlivou maminku náročné. Na tomto místě bych vás chtěla nejprve vyzvat k tomu, abyste si všimla i několika základních myšlenek k tématu přestimulovanosti. Co vlastně přestimulovanost přesně znamená? Podle mého názoru je to subjektivní pocit, když „je toho na vás moc“. Není pro to žádná objektivní měrná jednotka. Všeho, co prožíváte, může být moc. Počínaje tím, že je na vás možná moc, když na vás obě vaše děti mluví naráz, až po to, když myslíte na všechny ty věci, které ještě dneska musíte zařídit. Toho, čeho „může být moc“, je v podstatě neomezeně.

Dojem, že je toho na vás moc, je také vždycky doprovázen pocitem, že neexistuje žádná možnost, jak to zvládnout. Jednou z možností, jak s přestimulovaností pracovat, je najít způsob, jak ji ovládnout. A pocit, že něco dokážete ovládnout, začíná vždy nejdříve v hlavě.

Z tohoto důvodu budou cvičení, která vám navrhuji, a otázky, které bych vám chtěla dát na cestu, cílit nejprve na pozorování a přemýšlení. Zároveň jsem si moc dobře vědoma, že přestimulované se může cítit i vaše tělo. Proto považuji vnímání tělesných reakcí za stejně důležité. Možná na to nejste zvyklá, protože v naší západní (křesťanské) tradici hraje uvědomování si těla jenom podřadnou roli, ale já bych vás přesto chtěla vyzvat k tomu, abyste s tím začala. To, na co nejsme zvyklí, nám zezačátku připadá těžké, proto se může stát, že nejprve nebude vaše tělo cítit nic zvláštního. A tak si možná řeknete, že vaše tělo nehraje žádnou velkou roli. Proto bych vám chtěla připomenout, jak to mají malé děti – možná i ty vaše vlastní. Vzpomeňte si: když má dítě hlad a pláče, pláče celé jeho tělo. Mít hlad je pro tak malého človíčka život ohrožující situace, kterou prožívá celým svým tělem. Celé jeho tělíčko je v křeči, ručičky svírá v pěst, nožičky se napínají a oči a pusa ze všech sil křičí o pomoc. V této životní fázi jsou ještě tělo a duše jednotné a duševní bolest se projevuje v těle jedna ku jedné. A to platí pro všechny novorozence.

V naší západní civilizaci se přikládá velký význam rozumu. To je pozůstatek osvícenství a jeho zástupců v čele s Jeanem-Jacquesem Rousseauem a Denisem Diderotem. Kromě všech dobrých výdobytků této doby předali dalším generacím hlavně důrazné uznávání rozumu. A můžeme si všimnout, že v kulturách, které hodně zdůrazňují rozum, se zase naopak skoro nevěnuje pozornost tělu. Když se vědomí od nejútlejšího dětství orientuje na vývoj rozumu, člověk se v jistou chvíli zcela odnaučí vnímat signály, které mu dává tělo. V dospělosti se pak může stát, že máte dojem, že vaše tělo na námahu nebo přestimulovanost nijak zvlášť nereaguje, maximálně vás bolí hlava. Pokud jste takto málo citlivá vůči svému tělu, už se podle mého názoru jedná o blok. Protože takhle jste se nenarodila. Když se jako hypersenzitivní člověk chcete naučit přestimulovanost zvládat, pak cesta k tomu vede přes tělo. To je důvod, proč vás hlavně v prvních kapitolách budu často vyzývat k tomu, abyste sledovala svoje tělesné pocity. Postoj, aby člověk neodděloval od sebe tělo a duši, najdeme i u Ježíše, který na tělo a ducha stále nahlížel jako na jedno (to se můžete dočíst v evangeliích, např. v Markovi 2,1–12).

Jestliže se rozhodnete v budoucnu své hypersenzitivní tělo více vnímat, připravte se na to, že na vás bude mluvit svou vlastní, jasnou řečí. Nemusíte to hned pociťovat dramaticky, signály budou možná nejprve přicházet váhavě. Nejspíš už jste vypozorovala, že se vám v situacích, kdy se zjevně nic vážného neděje, svírá žaludek, máte pocit, že vás něco tíží na prsou, nebo je vaše tělo na nějakém místě v napětí nebo křeči. Hypersenzitivní organismus je jako seismograf, vysoce citlivý nástroj na rozpoznávání možných zemětřesení. Ještě předtím, než náš rozum dokáže pojmenovat důvody, cítí naše tělo svou vlastní pravdu.

Ale nejprve se zaměřme na náš rozum. Chtěla bych vám navrhnout jeden myšlenkový experiment: jaké by to bylo, kdybyste od nynějška považovala eventuální přestimulovanost také za druh signálu? Co když vás pocit, že je toho moc, chce na něco upozornit? Třeba na něco ve vašem nitru, co je ještě třeba zpracovat, nebo jenom na to, že máte špatný budík.

Pocit, že je toho na vás moc, může znamenat, že ještě nežijete ve svém rytmu. Hypersenzitivní lidé jsou na rozdíl od běžné představy velmi odolní a výkonní, když žijí podle svých hodnot (o tom více později) a když tomu, co dělají, umějí dát smysl. Málokdy vás přestimuluje to, pro co máte vášeň. Můžete se naučit svůj život velmi citlivé maminky zařídit tak, že budete stav přestimulovanosti vnímat jako užitečný nástroj a tak co nejméně sklouzávat do bezradnosti a bezmoci.

Jenže mezi hypersenzitivními lidmi jsou také velké rozdíly. Jeden pečlivě zvažuje každé slovo a velice snadno ho něco raní, jiný má ve srovnání s ním relativně tvrdou skořápku, těžko ale snáší hluk, nečekané intenzivní zvuky nebo neustálý šum v pozadí, jaký vydávají například počítače. Jedněm dokáže pořádně zahltit hlavu telefonování, jiným to nedělá vůbec žádný problém, zato je rozruší děsivé obrázky v televizních zprávách. Stručně řečeno, přestimulovanost může vyvolávat téměř cokoliv. Může to být třeba už jenom pronikavý tón vašeho budíku, který vám dráždí nervy, takže se budíte už hodiny před jeho zazvoněním, protože se už předem bojíte toho randálu, který se spustí u vaší hlavy. Trvalo mi roky, než jsem pochopila, že mám vlastně neustále zvýšený tep kvůli takovýmto podnětům. Tlukot srdce pro mě byl tak normální, že mě dlouho vůbec nenapadlo, že by to mohlo být jinak. Ne každý hypersenzitivní člověk reaguje tak silně. Něco vám ale také může připadat tak samozřejmé, že už se nad tím vůbec nepozastavujete. Uvědomte si, že každá myšlenka, kterou máte, všechno, co děláte, jak si rozvrhnete den a kam chodíte nakupovat, má dopad na váš vegetativní nervový systém. Náš nervový systém reaguje na impulzy. Každý podnět je dalším impulzem, který na něj působí. Vzhledem k tomu, že nervová vlákna vegetativního nervového systému jsou propojena se všemi orgány našeho těla, přenášejí se tyto impulzy přímo tam. Tak je tomu u všech lidí, u hypersenzitivních jsou účinky ovšem cítit okamžitě. Začne jim tlouct srdce, cítí tlak v žaludku, potí se jim ruce nebo jim začne zvonit v uších, i když možná spouštěcí impulz vůbec vědomě nezaznamenali.

Jedné mojí klientce, říkejme jí Marlies, se vždy dělalo špatně, když se ocitla ve velkých prázdných prostorech, jako je například muzeum, tělocvična nebo velká kongresová místnost. Třicet let trpěla nevolnostmi a kolapsy, často v souvislosti se situacemi v těchto prostorech. Došlo to tak daleko, že Marlies přestala navštěvovat výstavy a přednášky, ale špatně jí bylo dál. Během naší práce se zjistilo, že svůj první kolaps zažila ve školním věku při cvičení v tělocvičně a učitelka i spolužáci na to reagovali bezradně a s posměchem. Od té doby jí bylo při tělocviku pravidelně špatně, později i na ulici, ve veřejných dopravních prostředcích, v supermarketech a při slavnostních událostech. Marlies si uvědomila, že její dětský hypersenzitivní organismus reagoval na tento první kolaps šokem. Když si to zjednodušíme, odehrávalo se v ní něco takovéhoto:

Událost: nenáviděný tělocvik v tělocvičně, nechráněný prostor.

Dětský závěr: ve velkých prostorech, kde se cítím nechráněná, je mi špatně.

Rozhodnutí: budu se vyhýbat nechráněným prostorům – pokud se přesto do nějakého dostanu, postará se moje tělo o to, abych mohla jít rychle ven.

V dospělosti měla Marlies tyto nezpracované věci tak hluboko zakořeněné v podvědomí, že jí bylo na všech možných místech špatně, aniž by pro to byl nějaký zjevný důvod. Teprve pomalu si tyto souvislosti začala uvědomovat. Dnes je Marlies samostatná, přednáší a vede semináře, navštěvuje výstavy a diskusní fóra. Kromě toho je dvojnásobnou maminkou; sportovní události nebo letní slavnosti sice pořád nemá ráda, ale už se jí v takových situacích nedělá špatně.

V tomto příkladu je tělocvična impulzem, který působil na Marliesin nervový systém a vyvolal u ní extrémní tělesné reakce. Teprve když si to uvědomila, mohla rozpoznat procesy, které byly příčinou jejích nevolností. Díky těmto poznatkům a pozorováním v každodenním životě se jí krůček po krůčku podařilo vytvořit nové impulzy, které potom zase mohly působit na její nervový systém. Za to, že dneska může klidně stát před lidmi a mluvit a že už nemá strach z nechráněných prostor, vděčí tomu, že měla odvahu se v dospělém věku a s odbornou podporou znovu pustit přímo do takových situací, aby se její organismus a nervový systém mohly naučit novým procesům. Na začátku tohoto procesu musela zase zažívat situace, kdy jí bylo opravdu špatně, a občas to i musela ostatním říct, protože její tělesné stavy byly na ní vidět. To vyžadovalo odvahu a vytrvalost. Časem se symptomy ovšem zmenšily, dokud nakonec úplně nezmizely.

To se samozřejmě nestane ze dne na den. Chtěla bych vám na tomto příkladu ale ukázat, že všechno, co vás potká, představuje impulz, který působí na váš nervový systém a může tam mít nejrozličnější účinky. A že je možné, abyste si vytvořila impulzy nové.

Uvědomte si, že jako velmi citlivá maminka jste vystavena četným impulzům, které si možná ani vůbec neuvědomujete. Když vaše dítě často křičí a vaše tělo na to reaguje nervozitou, může to poukazovat na nějaký impulz ve vaší minulosti. Víte, jak vaši rodiče reagovali na to, když jste jako malá plakala? Hodně jste křičela jako miminko, nebo jste byla spíše tichá a nenápadná? Příručky o výchově učily před několika desítkami let mladé rodiče nechat děti křičet, v mylné představě, že to posiluje plíce. Kolik mezi nimi mohlo být hypersenzitivních miminek, která dnes jakožto rodiče pokaždé, když jejich dítě pláče, vzpomínají na svůj vlastní pláč?

Některé podněty působí přestimulovanost bezprostředně v danou chvíli, jako například zvuk budíku, jiné vám připomínají nějaký impulz z vaší minulosti. Někdy není vůbec jednoduché jedno od druhého oddělit. Znervózňuje vás hlasité rádio, protože jste citlivá na zvuky, nebo vám hlasitost připomíná váš původní domov, kde byl také pořád (moc) velký hluk? Je toto neustálé napětí, které cítíte, výsledkem vašeho hypersenzitivního vnímání, nebo spíše vzpomínkou na to, že jste pořád musela podávat velké výkony, aby vás okolí uznávalo? To jsou zajímavé otázky, na které lze odpovědět jenom postupně během konzultace nebo terapie. V rámci této knihy by mělo nejprve stačit, že ode mě dostanete různé podněty a impulzy. V případě budíku je řešení jednoduché – ve specializovaných obchodech mají takzvaný světelný budík, jakousi lampu s funkcí buzení, která simuluje východ slunce. Je dokázáno, že tělo reaguje na světlo a že rytmus probouzení je řízen jasem. Na této lampě si můžete nastavit čas buzení a ta půl hodiny předtím začne jemně simulovat denní světlo. Tak se může tělo už začít připravovat na probuzení a nebude ze spánku prudce vytrženo. Až nastane čas buzení, můžete si vybrat mezi cvrlikáním ptáků a asijskou hudbou, která se spustí také nejprve velmi potichu a postupně se zesiluje. Pořízení této, i když trochu dražší lampy se mi zdá pro hypersenzitivní lidi velmi smysluplné, aby se u nich přestimulovanost neobjevovala od samého probuzení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velmi citlivá maminka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.