Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Viktor E. Frankl

O SMYSLU ŽIVOTA
V každé krizi se skrývá příležitost

Přeloženo z německého originálu knihy Viktora E. Frankla Über den Sinn des Lebens, vydaného nakladatelstvím Beltz Verlag, Weinheim, Německo, 2019.
© 2019 Beltz Verlag in the publishing group Beltz – Weinheim Basel
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8353. publikaci

Překlad Mgr. Gabriela Thöndlová
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 120
První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4687-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-4686-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3357-4 (print)

Poděkování

Osoby, které se podílely na vydání této knihy, vřele děkují prof. Dr. Franzi Vesely, vedoucímu archivu Viktora Frankla, za ochotu při spolupráci na úpravě Franklových textů a za jeho doslov. Srdečný dík patří také prof. Dr. Joachimu Bauerovi za předmluvu.

O Viktoru E. Franklovi

Viktor E. Frankl byl profesorem neurologie a psychiatrie na vídeňské univerzitě a 25 let působil jako přednosta vídeňské neurologické polikliniky. Logoterapie/existenciální analýza, kterou založil, se označuje také jako „třetí vídeňská škola psychoterapie“. Působil jako hostující profesor na Harvardově univerzitě a na univerzitách ve Stanfordu, Dallasu a Pittsburghu a také jako profesor logoterapie na Mezinárodní univerzitě v San Diegu v Kalifornii.

Viktor Frankl se narodil roku 1905 ve Vídni. Na vídeňské univerzitě získal doktorát z medicíny a později i z filozofie. Během druhé světové války strávil tři roky v Osvětimi, Dachau a dalších koncentračních táborech. Po čtyři desetiletí cestoval po celém světě a prezentoval nespočet přednášek. Obdržel celkem 29 čestných doktorátů na univerzitách v Evropě, Severní a Jižní Americe, Asii a Africe. Bylo mu uděleno mnoho vyznamenání, mimo jiné cena Oskara Pfistera od Americké psychiatrické asociace a rovněž získal čestné členství v Rakouské akademii věd. Franklových 39 knih bylo doposud vydáno v 50 jazycích. Anglické vydání knihy … a přesto říci životu ano dosáhlo nákladu v řádu milionů a bylo zařazeno na seznam deseti nejvlivnějších knih v Americe. Viktor Frankl zemřel roku 1997 ve Vídni.

Předmluva
Joachima Bauera

Tato kniha obsahuje přepis tří přednášek Viktora Frankla z roku 1946, které mají obrovskou sílu a jsou překvapivě aktuální. V komprimované podobě shrnují celé myšlení tohoto velkého lékaře a psychoterapeuta, jež v následujících desetiletích rozpracoval v četných článcích a knihách. Hloubka, s níž Viktor Frankl v těchto třech textech objasňuje conditio humana, je nesmírná. Nakladatelství Beltz proto zaslouží zvlášť vysoké ocenění za to, že vydáním této knihy zpřístupnilo myšlenky Viktora Frankla současnému publiku, a zejména mladším čtenářům.

Viktor Frankl byl – přestože by takové označení vzhledem ke své zdrženlivé, skromné povaze odmítl – velikán. V mých očích stojí stejně vysoko jako Hippokrates, zakladatel lékařské vědy v klasickém Řecku, a alsaský lékař Albert Schweitzer, který byl roku 1954 vyznamenán Novelovou cenou za mír. Stejně jako Schweitzer, i Viktor Frankl se – s nadhledem dalece přesahujícím rámec lékařství – zabýval antropologickými otázkami týkajícími se základů lidství. V přednáškách publikovaných v této knize mě obzvlášť zaujaly tři aspekty, na které se chci podrobněji zaměřit.

„Jáství“ jako jádro člověka

Když Viktor Frankl prezentoval přednášky obsažené v této knize, bylo mu 41 let, byl to tedy muž v nejlepších letech. Ale měl za sebou již zkušenosti, které patří k tomu nejhoršímu, co se může člověku stát. Frankl patřil k milionům lidí, kteří byli postiženi hrůznými zločiny nacismu. Zároveň byl ale také jedním z mála, kdo přežili věznění v koncentračním táboře (v jeho případě dokonce v několika táborech). Toto období mu dalo zkušenost, díky které mohl osobně poznat, co tvoří jádro člověka, kterému bylo všechno odebráno: setkání s vlastním jástvím. Dnešní doba se vyznačuje tím, že mnozí lidé nemají kvůli uspěchanému životnímu stylu příležitost setkat se se svým jástvím, nebo se tomuto setkání aktivně vyhýbají tím, že se stále něčím rozptylují. Proč? Protože setkání s vlastním jástvím by bylo spojené s nepříjemnými pocity, nebo by bylo dokonce nesnesitelné.

Být vězněm v koncentračním táboře je výjimečná zkušenost, kterou nelze s ničím srovnávat. Viktor Frankl by to však, jak nám objasňuje, uznal jen částečně: I takzvaný normální život připravuje situace, které člověku – podobně jako vězni – najednou vezmou mnohé z toho (nebo dokonce všechno), co mu do té doby umožňovalo vyhýbat se setkání s vlastním jástvím. Takové situace mohou potkat každého: Jen v Německu onemocní ročně 480 000 lidí rakovinou. Nejrůznější rány osudu, ztráty, nehody nebo nemoci mohou nenadále zasáhnout člověku do života a omezit ho v jeho možnostech, v některých případech mohou být tato omezení naprosto zásadní. Co potom?

Texty Viktora Frankla jsou povzbuzením, aby se člověk nesetkal s vlastním jástvím až tehdy, když bylo ranou osudu všechno nepodstatné „roztaveno“, když „peníze, moc, sláva… se staly nejistými“ nebo se ztratily (v citátech se odkazuji na Franklova slova). Naše jáství stojí za to, abychom se mu začali věnovat dříve než v okamžiku, kdy nám život nedává jinou volbu. Nedávno jsem o lidském jáství napsal knihu.1 Ústřední úkol života spočívá podle Frankla v tom, co nejdříve se v životě dobře naladit. To vyžaduje vytvoření „vnitřní dovednosti“, abychom si dokázali zachovat „své jáství, své nejvlastnější já“ i tehdy, když najednou zmizí neustálé zdroje rozptýlení a také materiální haraburdí, kterým se v běžném životě obklopujeme.

Kdo není v kontaktu se svým jástvím a je osudem nenadále donucen zabývat se otázkou, co činí jeho vlastní život podstatným, hodnotným a smysluplným, ten se vystavuje nebezpečí, že v případě nouze sklouzne do apatie. Viktor Frankl pochopil, že „duševní propad… vede také k úpadku tělesnému“. Toto říká celostně smýšlející lékař Viktor Frankl a předjímá tak poznatek, který dnes tvoří jádro psychosomatické medicíny a je mimo jiné také stavem vědy v moderní psychoonkologii: U lidí, kterým dojde vnitřní síla, dojde k oslabení imunitního systému, a tím i odolnosti proti nemocem včetně nádorových onemocnění.2

Zdroje smyslu života

Je úžasné, jak nám Viktor Frankl ukazuje zdroje, které mohou dát našemu životu smysl. To, co dnes tíží mnoho lidí na celém světě (a vede je to k tomu, aby se čím dál více věnovali duchovním záležitostem), je poznání, že materiální blahobyt sám o sobě není to, co by dávalo životu smysl. „Slast sama o sobě,“ jak říká Frankl, „není nic, co by lidské existenci mohlo dát smysl. … Štěstí nemá a nesmí a nemůže být nikdy cílem, ale pouze výsledkem.“ Z toho rozvíjí Viktor Frankl hlavní myšlenku, která tvoří jádro jeho existenčně-filozofické koncepce: „Otázka [nemůže] už znít: ‚Co mám ještě očekávat od života‘, ale smí znít už jen: ‚Co očekává život ode mne?‘“ Jak říká Frankl, je to život, kdo nám klade otázky, na něž máme odpovídat. Jedině když na ně odpovídáme, máme možnost naplnit smysl života.

K nástrojům, jež máme k dispozici při hledání odpovědí na otázky, které nám život klade, řadí Viktor Frankl aktivní jednání, náklonnost k druhým a prožívání pěkných vjemů (včetně krás přírody). Komu je odebrána možnost být aktivně činný, tomu zbývá prožívání, včetně zkušenosti toho, že je milován. Člověk má možnost, „mimo aktivní konání, v pasivním vstřebávání světa do svého já, naplňovat svůj smysl života“.

V úvahách o potenciálních pramenech smyslu života zavádí Viktor Frankl své čtenáře do těch nejhlubších hlubin: I neodstranitelné utrpení uvalené na člověka se může stát zdrojem smyslu. Způsob, jakým člověk vnitřně zaujme postoj ke svému utrpení, může být aktem, který dává životu smysl. „Smyslu, který může vyplynout z nemoci a umírání, nemůže nijak uškodit žádný vnější neúspěch ani selhání na světě.“ Frankl tu hovoří o „vnitřním úspěchu“. Smysl našeho života podle něj spočívá z nemalé části v tom, „jak se ke svému vnějšímu osudu postavíme“.

Zde se objevují vysoce aktuální vztahy k otázkám, kterými se dnes zabýváme ve výzkumu traumatu. Nemoc a utrpěná traumata mohou tehdy, když se dotyčným dostane patřičné sociální nebo terapeutické podpory, nejen vytvořit zátěž, ale vést také k tomu, co se dnes označuje termínem „posttraumatický růst“ (posttraumatic growth). Duše člověka může být „alespoň do určité míry a v určitých mezích“ posílena také tím, že je vystavena zátěži. Jak píše Frankl: „Na člověku a jen na něm záleží, zda má utrpení smysl, nebo ne.“

Moderní medicína mezi věcností a lidskostí

K velmi silným prvkům Franklových textů uveřejněných v této knize pro mě patří jeho úvahy o vztahu mezi lékařem a pacientem. Pacient (nebo pacientka) zpravidla nedokáže v duševní krizi, kterou těžké onemocnění většinou přináší, z vlastních sil nalézt cestu ke znovunabytí svých vnitřních sil. Aby nalezl skrytý smysl onemocnění a našel cestu ke ztracené vnitřní síle, potřebuje pacient dobrého lékaře.

Viktor Frankl, který byl odborníkem na neurologii už před tím, než byl zatčen a internován nacisty, tvrdě kritizuje školní lékařství. Dokonce popisuje nebezpečí skrývající se v moderní medicíně, že se z pacienta stane „případ“ a „nemocný materiál“. Kdo si myslí, že jsou tyto Franklovy výrazy z jiných, dřívějších časů, ten se mýlí. Slyšel jsem mnoho svých kolegů hovořit takto (jako o materiálu) o pacientech a o kolezích. Tyto obraty ukazují, vyjádřeno Franklovými slovy, „jak hluboko a daleko zachází tendence lékařů distancovat se od pacienta, kam až zachází jejich zvěcnění člověka“. Zní to jako poselství adresované naší soudobé medicíně, když čteme Franklova slova: „Dobrý lékař… se tedy vždy bude vracet od věcnosti k lidskosti.“ Bylo by zajímavé vědět, jak by se Viktor Frankl vyjádřil k těm, kdo jsou dnes toho názoru, že veřejnost má právo požadovat něco po jednotlivci v zájmu vědy, například ochotu darovat orgány, která je dnes považována za standard. Každý čtenář by si měl po přečtení Franklových textů tuto otázku rozhodnout sám.

Pro mě patří ke zvlášť inspirativním ty pasáže Franklových úvah, kde poukazuje na to, že každý jednotlivý pacient by měl být lékařem zrcadlen a v hlubším slova smyslu „viděn“. Je to „lidskost v lékaři, [která] vlastně teprve odhaluje to lidské v nemocném člověku… a nadto v něm to lidské probouzí.“ Jak výstižná věta! Člověk, a zejména člověk bitý osudem nebo stižený nemocí, potřebuje zrcadlení a potřebuje být viděn nejen lékařem, ale obecně. Aby mohl člověk najít smysl v utrpení a mohl se pokusit v dané náročné situaci vytvořit přiměřený postoj, potřebuje někoho druhého. Každý z vězňů v táboře „věděl…, že nějakým způsobem je někde někdo, kdo na něj neviditelně hledí“. Frankl mnohokrát zdůrazňuje „existenci druhých, bytí druhých“, bez nichž není možné, aby si člověk zachoval své jáství a postavil se úkolům života. Zde se naplno ukazuje síla aktuálnosti Franklových textů. Přístup vycházející z toho, že potřebujeme mezilidskou odezvu, abychom získali, rozvíjeli a zachovali své jáství, představuje to nejmodernější myšlení.3

Přeji této knize mnoho zaujatých čtenářů a čtenářek. Není pochyb o tom, že četba textů Viktora Frankla je spojena s obrovským osobním přínosem.

Berlín, léto 2019

Univ. Prof. Dr. med. Joachim Bauer

Univ. Prof. Dr. med. Joachim Bauer je internista, psychiatr, psychoterapeut a autor úspěšných populárně-naučných knih (česky vyšlo Proč cítím to, co ty, Grada, 2016). Po dlouhou dobu se také aktivně zabýval neurovědeckým výzkumem. Profesor Bauer žije, přednáší a pracuje v Berlíně.
www.psychotherapie-prof-bauer.de

Poznámka editora

Texty publikované v této knize přednášel Viktor Frankl v březnu a dubnu roku 1946 na Volkshochschule v dělnické čtvrti Ottakring. V témže roce vyšly v knižní podobě pod názvem … trotzdem ja zum Leben sagen. Drei Vorträge (… a přesto říci životu ano. Tři přednášky). Pro jejich nové vydání, které právě držíte v rukou, bylo třeba najít jiný název, protože Frankl výše uvedený titul – citát ze známé písně Buchenwaldlied – později znovu použil pro nové vydání knihy A přesto říci životu ano: Psycholog prožívá koncentrační tábor publikované spolu s dramatem Synchronizace v Březince.

V novém vydání byly texty přizpůsobeny současným pravidlům německého pravopisu. Stejně tak byly citlivě přizpůsobeny jednotlivé Franklovy termíny, které v době vzniku přednášek byly samozřejmou součástí všeobecné a lékařské slovní zásoby, dnes se ovšem nepoužívají jako například „ústav pro slabomyslné“, „negr“, „blázen“, „slabomyslné děti“ atp.

O SMYSLU A HODNOTĚ ŽIVOTA
I

Hovořit o smyslu a hodnotě života se dnes může zdát potřebnější než kdy dřív; je jen otázka, zda a jak to je „možné“. V určitém smyslu je to dnes přece snazší: o lecčems se dá opět svobodně mluvit – o lecčems, co má vnitřní souvislost s problémem smysluplnosti lidské existence a její hodnoty, jakož i důstojnosti člověka. V jiném smyslu je však v současnosti naopak těžší mluvit o „smyslu“, „hodnotě“ a „důstojnosti“. Musíme si přece položit otázku: Můžeme dnes ještě tato slova používat jen tak beze všeho? Není teď význam těchto slov vlastně pochybný? Neproběhlo snad v nedávné době příliš mnoho negativní propagandy proti všemu tomu, co tato slova znamenají, co kdysi znamenala?

Propaganda minulých let se začala postupně podobat propagandě proti případnému smyslu a proti sporné hodnotě existence! Uplynulé roky se snažily demonstrovat právě bezcennost lidského života.

Od Kanta dokázalo evropské myšlení vypovídat o vlastní důstojnosti člověka jasně: Kant sám říkal ve druhé formulaci svého kategorického imperativu, že každá věc má svou hodnotu, ale člověk má svou důstojnost – člověk se nesmí nikdy stát prostředkem k účelu. Ale už v hospodářském systému posledních desetiletí byly z pracujících lidí z velké části učiněny pouhé prostředky, lidé byli poníženi na prostředky hospodářského života. Prostředkem k účelu, k životu už nebyla práce, prostředkem k účelu byl člověk a jeho život, jeho životní síla, jeho pracovní síla.

A potom přišla válka – válka, v níž byl najednou člověk a jeho život postaven dokonce do služby smrti. A přišly koncentrační tábory. Tam byl i onen život, který byl považován za hodna smrti, ještě využit i v poslední fázi. Jaké je v tom znehodnocení života, jaké pokoření a ponížení člověka! Představme si – abychom to plně pochopili –, že by stát chtěl ještě nějak využít všechny odsouzence na smrt, zužitkovat jejich pracovní sílu do posledního okamžiku jejich bídného života a vycházel by při tom z úvahy, že je to přece rozumnější, než takové lidi zkrátka zabít, nebo je dokonce celý život živit. Cožpak nám v koncentračních táborech příliš málo předhazovali, že „nestojíme ani za tu polévku“ – tu polévku, kterou nám dávali jako jediné jídlo za den a náklady na niž jsme měli vyrovnat tím, že jsme museli vykonávat zemní práce? My nehodní jsme museli tento nezasloužený milosrdný dar také náležitě přijmout: Vězni si při jeho obdržení museli sundat čepici. Nuže, jako náš život nebyl hoden polévky, stejně tak naše smrt neměla velkou hodnotu – neměla totiž ani hodnotu olověné kulky, nýbrž pouze Cyklonu B.

A nakonec došlo k hromadným vraždám v ústavech sociální péče. Zde bylo očividné, že veškerý život, který už nebyl „produktivní“ – ani tím nejnepatrnějším způsobem –, byl považován doslova za „nehodný života“.

Ale i ne-smysl, jak bylo řečeno, byl dřívější dobou propagován. Jak se to s tím má?

V našem současném životním pocitu není mnoho prostoru pro víru ve smysl. Žijeme v typické poválečné době. I když to je trochu novinářsky řečeno, lze stav mysli, duševní stav dnešního člověka nejvýstižněji charakterizovat jako „duševně vybombardovaný“. To vše by ještě nebylo tak zlé, kdyby člověk nebyl všude ovládán pocitem, že zároveň opět žijeme v době předválečné. Vynález atomové bomby živí strach z katastrofy celosvětového rozměru; a druhého tisíciletí, které se chýlí ke konci, se zmocňuje pesimistická nálada. Takové pesimistické nálady již z historie známe. Objevovaly se na počátku prvního tisíciletí a na jeho konci. A v minulém století panovala jak známo nálada fin de siècle. A nejen ona byla defétistická; základem všech těchto nálad je fatalismus.

S takovým fatalismem však nemůžeme přikročit k duchovní obnově. Musíme jej nejprve překonat. Ale musíme brát zřetel na jedno: V dnešní době se nemůžeme jednoduše s laciným optimismem přenést přes to, co s sebou přinesla doba minulá. Stali jsme se pesimisty. Už nevěříme v pokrok v pravém slova smyslu, v rozvoj lidstva jako v něco, co by se prosadilo samo. Slepá víra v automatický pokrok se stala záležitostí samolibého maloměšťáka – dnes by byla tato víra zpátečnická. Dnes víme, čeho je člověk schopen. A jestli existuje zásadní rozdíl mezi pojetím dob minulých a současnosti, lze jej snad nejlépe charakterizovat následovně: Dříve byl aktivismus spojený s optimismem, zatímco dnes je předpokladem aktivismu pesimismus. Neboť dnes vychází jakýkoliv popud k činu z vědomí toho, že neexistuje pokrok, na který by se člověk mohl s důvěrou spolehnout; jestliže dnes nesmíme složit ruce do klína, potom právě proto, že na každém jednom z nás záleží, co a nakolik něco „pokročí“. Přičemž jsme si vědomi toho, že je možný jen vnitřní pokrok každého jednotlivce, ovšem všeobecný pokrok tkví maximálně v technickém pokroku, který nám imponuje jako pokrok v pravém slova smyslu pouze proto, že právě žijeme v technické době. Dokážeme jednat pouze tehdy, když nás pohání náš pesimismus, jsme ještě schopni zakročit výhradně tehdy, když vycházíme ze svého skeptického postoje – zatímco starý optimismus by nás jen ukolébal a přivodil by právě fatalismus, třebaže růžový. Raději střídmý aktivismus než tento růžový fatalismus!

Jak neotřesitelná by musela být víra ve smysluplnost života, aby nebyla otřesena ani takovou skepsí. Jak bezpodmínečně musíme věřit ve smysl a hodnotu lidské existence, když takto víra má na sebe vzít tuto skepsi a pesimismus, a má je unést. A to právě v době, kdy je veškerý idealismus zklamán, poté, co byl všechen entuziasmus tak zneužit. A my přece můžeme apelovat pouze na idealismus nebo entuziasmus. Dnešní generace, současná mládež – a u mladé generace bychom měli hledat idealismus a entuziasmus nejspíše – už nemá žádné vzory.

Jediná generace musela sledovat příliš mnoho převratů, musela prožít příliš mnoho vnějších a následně vnitřních kolapsů – až přespříliš pro jednu generaci, než abychom u ní mohli beze všeho počítat ještě s idealismem nebo entuziasmem.

Všechny programy, všechna hesla, všechny principy byly v důsledku této minulé doby zcela zdiskreditovány. Nic nemohlo zůstat zachováno – takže se nemůžeme ani divit tomu, že současná filozofie pohlíží na svět tak, jako kdyby sestával z ničeho. Ale tímto nihilismem, pesimismem a skepsí, střízlivostí „věcnosti“, která už není „nová“, nýbrž zestárla, se nyní musíme probojovat k nové lidskosti. Neboť uplynulé roky nás zbavily iluzí; ale také nám ukázaly, že existuje lidskost, naučily nás, že všechno záleží na člověku. To, co zůstalo, byl „jen“ člověk – aspoň ten! Neboť ten tu zůstal, ve vší té špíně nedávné minulosti. A zůstal také poté, co prožil koncentrační tábor. (Jako například v jednom táboře v Bavorsku, kde jeho vedoucí, esesman, tajně za vlastní peníze pravidelně obstarával v lékárně v nedalekém městečku léky pro „své“ vězně; zatímco v témže táboře staršina, tedy také vězeň, obyvatele tábora týral tím nejhorším způsobem. Záleželo zkrátka na člověku!)

Co zůstalo, byl člověk, nic než člověk. Všeho v těchto letech pozbyl: peněz, moci, slávy; neměl nic jistého: ani život, ani zdraví, ani štěstí; vše se pro něj stalo nejistým: pýcha, ctižádost, vztahy. Vše se zredukovalo na holou existenci. Rozpáleno bolestí bylo vše nepodstatné roztaveno – člověk se zredukoval na to, co v konečném důsledku byl: buď kdosi z davu, tedy nikdo skutečný – tedy vlastně nikdo –, kdosi anonymní, cosi (!) bezejmenného, čím v konečném důsledku byl, jako třeba číslo vězně; nebo se zredukoval na své jáství. Existovalo tedy přece jen něco jako rozhodnutí? Neudivuje nás to; neboť „existence“ – k jejíž obnaženosti a nahotě byl člověk přiveden zpět – není nic jiného než rozhodnutí.

Co ale člověku při tomto rozhodování mohlo pomoci, co bylo spolurozhodující, byla existence druhých, bytí druhých, totiž to, že byli druhým vzorem. Působilo to víc než cokoliv, co bylo řečeno nebo napsáno. Neboť bytí má vždy větší sílu než slovo. A člověk se musel a stále znovu musí ptát, zda není mnohem důležitější naplňovat obsah každý ve svém vlastním bytí než psát knihy a přednášet. To, co bylo uskutečněno, je také mnohem účinnější. Slovo samo dokáže příliš málo. – Byl jsem jednou povolán k ženě, která spáchala sebevraždu. Nad jejím gaučem visel na stěně krásně zarámovaný výrok: „Ještě silnější než osud je odvaha, která jej nezlomně nese.“ A pod takovým výrokem si vzal člověk život.

Jistě, příkladní lidé, kteří mohou a mají působit svým bytím, jsou v menšině. To pesimista v nás ví; ale právě to vytváří současný aktivismus, právě tím se vyznačuje neobyčejná zodpovědnost těch málo lidí. Jeden starý mýtus říká, že existence světa je založena na tom, že v každém okamžiku je na něm třicet šest opravdu spravedlivých lidí. Jen třicet šest! To je nepatrná menšina. A přece zajišťuje morální stav celého světa. Ale tento mýtus dále říká, že jakmile je jeden z těchto „spravedlivých“ odhalen, jakmile jej jeho okolí, jeho bližní prohlédnou, potom zmizí, je „stažen zpět“ a musí okamžitě zemřít. Co je tím myšleno? Můžeme to vyjádřit takto: Když si člověk uvědomí pedagogické tendence svého vzoru, potom „je tím rozladěn“; člověk se nerad nechává poučovat.

Co to všechno znamená? Co plyne z toho, co bylo doposud řečeno? Dvě věci: Vše závisí na jednotlivci, nehledě na ostatně jen nepatrné množství stejně smýšlejících, a všechno závisí na tom, aby byl člověk tvůrčí a svými činy – nejen pouhými slovy – naplňoval smysl života svým vlastním bytím. Jde tedy jen o to, postavit proti oné negativní propagandě poslední doby, propagandě „nesmyslu“, propagandu, která musí být jednak individuální, jednak aktivní. Jen tak dokáže být pozitivní.

Tolik k úvodní otázce, zda a v jakém smyslu, na základě jakého smýšlení může být dnes člověk zastáncem smyslu a hodnoty života. Ale hovoří-li se o smyslu existence, ten byl již vždy poněkud zpochybňován. Pokud jde o otázku výslovně po tomto smyslu, nějakým způsobem se o něm také už pochybovalo. Pochyby o smysluplnosti lidské existence však snadno vedou k zoufalství. A z toho zoufalství pramení rozhodnutí k sebevraždě.

Hovoříme-li o sebevraždě, musíme rozlišovat čtyři zásadní důvody, každý jiné povahy, z nichž vzniká vnitřní připravenost k sebevraždě. Zaprvé může být sebevražda důsledkem – důsledkem nějakého v podstatě ne duševního, ale tělesného, fyzického stavu. Do této skupiny patří například ty případy, kdy je někdo ze svého tělesného stavu natolik sklíčený, že je téměř donucen k sebevraždě. Tyto případy přirozeně nejsou předmětem úvah dnešní přednášky. Potom jsou lidé, jejichž rozhodnutí spáchat sebevraždu zraje na základě kalkulace jejího účinku na okolí – například lidé, kteří se chtějí někomu pomstít za něco, co jim udělal, a kteří chtějí svou touhu po pomstě projevit tak, aby dotyčný musel žít po celý život s vědomím viny: má cítit vinu za to, že onen člověk sám zemřel. I tyto případy je třeba vyloučit, pokud nám jde o otázku po smyslu života. Zatřetí existují lidé, jejichž rozhodnutí spáchat sebevraždu pramení z toho, že se zkrátka cítí unavení, jsou unaveni životem. Ale tato únava je přece pocit – a pocity, jak je známo, nejsou argumenty. To, že je někdo unavený, pociťuje únavu, není samo o sobě zdaleka důvodem, aby svou cestu přerušil. Mnohem víc záleží vše na tom, zda má prostě smysl pokračovat v cestě, zda stojí za to únavu překonat. Zde je tím spíše třeba právě odpověď na otázku po smyslu života, po smyslu dalšího žití navzdory pociťované únavě ze života. Ta sama o sobě není tedy důvodem proti tomu, aby život pokračoval; tento další život bude ovšem možný jen tehdy, bude-li si člověk vědom jeho bezpodmínečného smyslu.

Sem vlastně ale patří čtvrtá skupina lidí, kteří zvažují sebevraždu právě proto, že nedokážou věřit ve smysl dalšího žití, dokonce ve smysl života jako takového. Sebevraždě s takovou motivací se obvykle říká sebevražda bilanční. Dochází k ní takříkajíc z negativní životní bilance. Takový člověk provede bilanci, srovná „má dáti“ a „dal“, postaví proti sobě, co mu život dluží a čeho dotyčný věří, že by ještě mohl v životě dosáhnout, a negativní bilance, která mu vyjde, jej přiměje k sebevraždě. Pojďme se nyní pokusit tuto bilanci prověřit.

Na straně „dal“ obvykle stojí veškerý zármutek a všechna bolest, na straně „má dáti“ všechno štěstí, jehož se člověku nedostalo. Tato rozvaha je ale od základu špatně postavena. Neboť, jak se říká, člověk „není na světě pro zábavu“. A v případě „má dáti“ a „dal“ to platí ve dvojím smyslu. Kdo to ještě nepocítil, může si přečíst dílo jednoho ruského experimentálního psychologa, který dokázal, že průměrný člověk v každodenním životě prožije výrazně víc pocitů nelibosti než slasti. Není tedy ani možné žít pro slast. Ale cožpak je to nutné – a stálo by to vůbec za to? Představme si třeba muže odsouzeného k smrti, který několik hodin před popravou dostal možnost vybrat si poslední jídlo. Dozorce vstoupí do cely, zeptá se vězně, co by si přál, a nabídne mu nejrůznější delikatesy; náš muž však všechny nabídky odmítá: Myslí si, že je přece úplně nepodstatné, zda do žaludku svého organismu, z nějž má být za několik hodin mrtvola, ještě nacpe nějaké dobré jídlo, nebo ne. A také pocity slasti, které by mohly ještě proběhnout v gangliových buňkách velkého mozku právě tohoto organismu, nemají smysl s ohledem na to, že budou za dvě hodiny na vždy zničeny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O smyslu života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.