Přitažlivost planety Krypton

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Mádl

Přitažlivost planety Krypton – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jiří Mádl, 2022

Illustration © Andrijana Trpković, Petra Těthalová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-265-1078-9

ISBN e-knihy 978-80-265-1081-9 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-265-1082-6 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-265-1080-2 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Věnováno Andrijance

Bylo vedro. Malý Martin seděl na železniční trati obklopené z obou stran lesem. Chodil sem už od začátku léta skoro každý den, pátky ale byly výjimečnější. Seděl tiše a čekal, až uslyší ten zvuk, na který se tolik těšil. Kolejnice a kamení pod ním žhnuly stejně jako pražec, na němž seděl. Opíral se lokty o kolejnici za zády a svou dětskou tvářičku točil k horkému letnímu slunci. Oči měl zavřené. Čichal vůni lesa a rozpálených kolejí a jeho uši pozorně zachycovaly všechno kolem – vítr v korunách stromů i sebemenší pohyb lesní zvěře. On ale čekal, až se zhmotní zvuk auta.

Dole pod lesem v chatové oblasti Vlčkov občas nějaké auto projelo. Když ho zaslechl, zamračil se, ale oči neotevíral. Snažil se rozpoznat, jestli jde o to správné auto. Svaly kolem očí malinko povolily, když se zvuk začal ztrácet, jak auto nevyrazilo do kopce, ale pokračovalo dál někam k rybníku. Občas některé jelo nahoru směrem k lesu, kde u chaty pobývala mamka s malým Jonášem. Ale to už bylo dostatečně blízko kolejím, aby si Martin byl jistý, že přijíždí auto sousedů nebo prostě jiné, než na které se tak těšil. Znal ten zvuk motoru přesně. Nepletl se.

Odněkud z dálky přijíždělo auto a začalo vrčet, když podřadilo a vyrazilo do kopce. Jakmile najelo na štěrk na prudké příjezdové cestě k chatě, Martin měl jasno. Rozběhl se z vyvýšeniny, po níž vedly koleje, a vběhl do lesa. Síla gravitace, kterou nabral seběhnutím od kolejí, mu vystačila přes celý les. Jeho malé a špinavé tenisky dutě dopadaly do hlíny na pěšince mezi stromy. Běžel jako šílený a rukama občas odrážel větvičky, které se mu pletly do cesty. Tričko a tepláky. Horko, les a za ním táta.

Malý Martin už běžel tak rychle, že to jeho nožičky sotva stíhaly. Už by se rychlostí rozplácl na trávníku za lesem, kdyby ho nepopadly tátovy ruce a on nakonec nepřistál na jeho krku a ramenou. Vtiskl se do něj a mačkal ho, jako by se v něm chtěl utopit. Táta se smál.

„Tys byl zase na kolejích, že jo! Co jsem ti říkal, ty troubelíne? Tam se vyhřejvaj zmije!“ Martin měl pusu zaraženou do kůže tátova krku, přesto zvládl udýchaně procedit:

„Jo, zmije a já!“

1. ČÁST
Výbuch

2005

Martin: Nikdy se nepotkame, nemas se ceho bat. Vsechno je dovoleny.

Veronika zírala na Martinovu odpověď na obrazovce počítače. Nebylo to nepříjemné, jen zneklidňující. Nabrala do plic o doušek větší objem kyslíku a pak ho táhle nosem vydechla, což v naprostém tichu jejího bytu získalo nemalou pozornost. Slyšela to. Nádech i výdech.

V místnosti byla tma, ale z předsíně sem otevřenými dveřmi dopadalo trochu světla. Seděla u stolku v ložnici, její zelené jestřábí oči koukaly na svítící desktop.

I díky svému většímu ostrému nosu měla pohled dravce, ale křehkost a ostych dávaly jejímu vzhledu zranitelnou ženskost. Na sobě měla jen košilku. Seděla na tvrdé studené židli, která zavrzala, jakmile se neklidně zavrtěla.

Nerozuměla, čeho se tak bojí. S Martinem si už pár týdnů psala. Stránka, kde si uživatelé mohli pod přezdívkou anonymně psát, už nebyla úplnou novinkou, i když její kouzlo objevila teprve před čtvrtrokem. Bavilo ji to.

Bylo jí jednadvacet a nikdy nepatřila mezi ty, kdo příliš podléhají novinkám a trendům. Ale tady na XChatu její identitu nikdo neznal a to se jí líbilo. S Martinem si navíc vytvořili vlastní skupinu – dle terminologie stránky XChat „vlastní místnost“ –, kterou nazvali Planeta Krypton a byli v ní jen oni dva. Řekla mu, že má přítele, ale na jejich dopisování to, jak se zdálo, nemělo žádný vliv. Martin to respektoval.

Napsal, že studuje vysokou školu v Rakousku. Znala hudbu a filmy, co má rád. Líbila se jí jeho slovní zásoba, jeho uvažování a schopnost vyjádřit pocity. Věděla toho o něm dost.

Byla v naprosté anonymitě, v bezpečí internetu, kde – jak psal Martin – je všechno dovoleno. Měla pocit, že to může bez většího rizika zkusit. Přesto cítila neklid a strach.

Nebála se odhalení. Bála se sebe.

Sama si o to řekla. Martin poprvé zmínil, že píše tenhle druh povídek, úplně mimoděk, nic jí nenutil. Chtěla po něm, ať jí nějakou pošle. Navrhl, že napíše novou, jen pro ni a pro daný okamžik. A tím, jak se domluvili, měl být dnešní večer.

Polkla svůj soustředěný nádech a prsty si shrnula mokré hnědé vlasy za ucho. Koukala na blikající rysku v políčku pro text, čekající na její odpověď. Položila ruce na klávesnici.

Veronika: Tak pojď...

Veronika zatajila dech a nechala tichu vyniknout natolik, že byla slyšet vrnící lednička vedle z kuchyně. Odtrhla se od obrazovky. Měla pocit, že se potřebuje probrat a zkontrolovat napojení na svoje tělo. Přejela si dlaněmi po pažích a cudně si stáhla spodek košilky, který vrtěním odpochodoval nahoru.

Martin: Jaky misto mas rada?

Veronika se nahnula zpátky k počítači. Zasoustředila se.

Veronika: Jaký místo mám ráda... jako jakýkoli?

Martin: Jo, ale skutecny, zavri oci a zamysli se. Kde citis klid?

Veronika se zamyslela opravdu důkladně. Oči zavírat nemusela, byla v tom pocitu hned. Věděla, kde se cítí dobře.

Veronika: Vedle v kuchyni u okna.

Martin: Zkus mi to popsat, at si to predstavim.

Veronika se zase trochu zamyslela a udělala, jak řekl.

Veronika: Ráda tam stojim a koukám otevřeným oknem do našeho dvora se zahradou. Nikdo tam většinou není a můžu být v klidu. Občas slyšim děti pod oknama, ale nevidim je a ony nevidí mě.

Klik. Odeslala zprávu.

Čekala.

Martin: Dobre.

Veronika se zavrtěla a zcela neznatelně se usmála. Líbilo se jí tohle šití na míru.

Martin: Stojis u otevrenyho okna. Mas na sobe lehky letni saty. Venku je horko, na tvari citis paprsky slunce. Vonis po sprse a citis se dobre.

Veronika se poslušně vydala do představ jako dobrovolník v cirkuse, když je mu pokynuto, aby se s důvěrou poddal kouzelníkovi. Přečetla si ještě jednou Martinovu větu, aby si navodila vše, co popsal. Byla tam.

Martin: Stojis oprena rukama o parapet a mas zavreny oci…

Martin: Ja sedim za tebou na zidli, dlane mam na tvych kolenou. Rty a cast tvare mam opreny o tvuj bok. Citim vuni ze zahrady a tvoje ze sprchy jeste vlhky telo.

Veroničiny oči strnuly, zatímco mozek postupně skládal dohromady dílky toho, co Martin psal.

Martin: ... skrze saty ti vane jemnej vitr. Citim ho na hrbetech rukou... cekam... pomalu posouvam ruce vys, az mi pod tvoji sukni zmizi. Dlanema se ted dotykam tvych stehen a postupuju dozadu... odtahnu svou tvar od tvyho boku, trochu se narovnam a popojedu rukama hloubejc pod sukni pres hladkej oblouk tvych pulek...

Martin: ... abych se chytil horniho kraje kalhotek. Ale jeste je nesundavam. Kouknu se z boku nahoru a vidim, jak se ti rysujou pod latkou prsa. Jsi krasna.

Martin: Stahuju ti kalhotky, ale jen na uroven tesne pod tvuj rozkrok... Presunu prsty pravy ruky dopredu, abych citil hladkej pahorek tvyho klinu. Jemne se ho dotykam.

Veronika: Martine?

Napsala, ale vlastně ani nevěděla proč.

Martin: Copak?

Nic ji jako důvod nenapadalo. Kousla se do rtu a zamračila se.

Veronika: Pokračuj...

Ryska opět blikala. Symbolizovala znejistěného milence, který neví, zda může pokračovat. Veronika znepokojeně polkla. Čekala. Trošku si vyčítala, že ho přerušila a možná odradila. Nebylo to tak.

Martin: Necham kalhotky spadnout na zem, vyhrnu ti sukni k pasu a jemne te polibim na studenou kuzi tvyho zadecku... nahnes se hlavou vic dopredu do okna a ja muzu jazykem prejit pod pulky az k tvymu klinu...

Martin: … pritom te drzim jednou rukou pevne za bok a rty se te mezi nohama jemne dotykam... a pak jazykem…

Veronika si uvědomila, že začala rychleji dýchat a že její tělo hraje tu hru s ním.

Oči už tak dlouho visely na bílé obrazovce, že se v ní začínala topit. Neopouštěly ale Martinův text.

Martin: Stoupnu si a pritisknu se k tobe na zada. Zajedu rukou do satu, abych se ti horkyma dlanema mohl dotykat prsou. Rukou na tvoji hrudi si te jako v kazajce k sobe nezne, ale silne primacknu a polibim te za ucho do vlasu...

Martin: Zustavas otocena zady, ale zajedes mi rukou do kalhot a pak mi je rozepnes, aby sis ho mohla hezky vzit do ruky... kalhoty sjedou na zem.

Sednu si zpatky na zidli, ty si ho zady ke mne zase rukou najdes a druhou si vyhrnes sukni. Pomalu si na me sedas...

Veronika se na židli opět zavrtěla. Opřela se o lokty a prsty obou rukou si mnula spánky.

Martin: Topim nos a rty v tvych vlasech. Zajedu do nich i rukou a v dlani je stisknu. Levou rukou si pridrzim tvuj bok a jako v otezich si upravuju tempo nasich pohybu... Libi se mi hladkost a chlad kuze v kontrastu s vlhkou horkosti hluboko uvnitr... kroutis se, jako by ses chtela vymanit, a ja si te vzdycky pres bok a vlasy zase stahnu.

Martin: Jednou rukou se jeste pridrzis kraje okna a druhou muzes sama zkoumat pevnost svych bradavek a pak si se sebou hrat dole mezi nohama...

Veronika si jemně poposedla a přitlačila stehna k sobě. Své bosé nohy propnula jako baletka na špičkách a zatáhla je pod židli.

Martin: Povolim sevrení tvych vlasu… neopoustis me, ale opres se ted obema lokty o parapet... pohybujes bokama se mnou uvnitr, ted uz zcela ve svoji rezii...

Martin: Svoje volny ruce natahnu k tvym lopatkam, a zatimco ty se kroutis, jak se ti to libi, ja te chytim za ramena a palcema te mackam mezi lopatkama... vitr nam zafouka do okna a okenice se znovu zahejbaj. Horkost a tlak uvnitr sili. Stahuju ruce z ramenou a schvalne te pri pohybu jemne dlouhym tahem skrabnu pres celou dylku zad az k zadecku...

Martin: A tam uz to nevydrzim, obratim si te. Stoupnu a posadim si te na stul vedle... Necham te padnout zadama na desku stolu a znovu do tebe vstoupim, ale tentokrat uz rychle a tvrde prirazim...

Martin: A ty si rukou sahas mezi nohy a libi se ti, jak na ruce jemne zachycujes dotyk a rytmus mych pohybu… jeste se na chvilku zastavim, nahnu se k tobe na stul, abych si konecne ochutnal tvy prsa… jsou hladky a jejich povrch prerusujou jen tvrdy bradavky. Vratim se nahoru, ty vyuzijes toho, jak jsou tvoje prsa vlhky od myho jazyka... ale ja uz ztracim jakoukoli kontrolu a bezohledne do tebe prirazim a jakejkoli tvuj pokus se pohnout jinak, nez chci ja, rukama usmernim. Jeste te chytnu za zadek, az te to boli, a prirazim a prirazim...

Veronika zírala na blikající rysku. Seděla v tichu jako socha. Lokty opřené o stůl, konečky prstů nehybně na spáncích. Nohy nepřirozeně v pozoru na špičkách. Stehna pevně u sebe. Zorničky rozšířené a oblbnuté bílým světlem, zabodnuté do přesvícené obrazovky.

Ryska blikala už dost dlouho na to, aby bylo jasné, že Martin dopsal. Veronika povolila křeč nohou a její chodidla zase klesla na koberec.

Pomalu se vzpamatovávala. Nervózně si promačkala spánky a opřela se do židle. Znovu si urovnala neposlušný spodek noční košile, zavřela oči a odklonila hlavu od proudu světla. Zvedla pravou ruku a palcem a ukazováčkem si stiskla nos v místě, kde odděluje oči. Vzdychla si. „Ježišmarja...“

Vrátila se do pozice u stolu jako žák v lavici. Oběma dlaněmi si promnula čelo a vlasy si stáhla dozadu až ke krku. Věděla, že teď by asi měla něco napsat ona.

Martin seděl u počítače v rohu přesvícené knihovny. Jeho oči také visely na obrazovce a hlava ho přemlouvala, ať je trpělivý a nechá teď Veroniku odpovědět. Nic ale nepřicházelo. Znejistěl. Najednou nevěděl, jestli jí to už celé nepřipadalo z jeho strany moc. Nic tomu nenasvědčovalo, ale začínal si připadat přistižený.

Jako by najednou věděla, že jí lhal.

Jako by najednou věděla, že je mu patnáct a nestuduje na vysoké škole. V jeho chlapecké tváři se objevila obava. Netušil, jak dlouho vlastně uběhlo od chvíle, co napsal poslední větu. Až teď k němu pronikla přítomnost tiše si povídajících Španělů u jednoho z internátních počítačů na druhé straně suterénní knihovny církevního gymnázia. Mrknutím španělské studenty zkontroloval, ale jeho tělo setrvávalo v zarputilém čekání na Veroničinu odpověď.

Nevydržel to. Položil ruce na klávesnici.

Martin: Jsi tam?

Zase se odklonil a opřel se. Líbilo se mu, co Veronice psal. Byl ale rozrušený, protože nevěděl, jestli se to líbilo jí. U počítače v rohu knihovny nepsal takové věci poprvé. Na Gymnasium Kremsmünster ho v rámci partnerství mezi církevními školami poslali za odměnu z Biskupského gymnázia v Českých Budějovicích, pro které před dvěma lety vyhrál středoškolskou angličtinářskou soutěž jihočeského regionu.

Doma se ani tenkrát z jeho úspěchu nikdo nedokázal plně radovat. Věřil, že takovým odvážným krokem, jakým je odejít ve třinácti letech studovat do Rakouska na prestižní gymnázium, snad mamku potěší. Chtěl vidět její oči zase svítit tak, jak si to pamatoval z dětství.

Už dva roky byly vyhaslé a bez slz. Jako kdyby zamrzly. Ještě před pár lety často plakaly, ale už nějakou dobu ani to. Chtěl je vidět svítit, alespoň překvapením, ale nic takového v jejích očích nenacházel. Věřil, že se snaží, ale nešlo jí to. Řekl jí o svém rozhodnutí skoro jako dospělý chlap, někde v duši jím už dávno byl. Kývla a pohladila ho. Pomohla mu vyřídit vše potřebné a třináctiletý Martin odjel v září na vlastní pěst studovat za hranice. Vlakem do Lince a pak autobusem do Kremsmünsteru, kde se nacházel starý internát klášterního typu.

Chlapci zde už nebyli jako dříve studenty mnišského semináře, nýbrž přilehlého gymnázia. Dormitorium, kde spali, i budova školy však stále spadaly pod místní farnost a chod internátu zajišťovali duchovní. A tak zatímco osmileté Gymnasium Kremsmünster navštěvovali chlapci i děvčata, ubytovací kapacity sloužily jen chlapcům.

O víkendu jich na internátě zůstávalo jen pár a režim byl trochu volnější. Proto mohl Martin zůstat v knihovně i v pozdějších hodinách a psát si s Veronikou.

Samozřejmě že v této době objevovali chlapci na internetu především kouzlo dostupnosti pornografických stránek. Okruh počítačů školních knihoven však měl takové stránky blokované. Touha po poznávání a vyhledávání v češtině pomohla Martinovi najít novou, rakouskými mnichy necenzurovatelnou oblast – erotické povídky. Přečetl jich stovky, četl každý den. Dával si stranou nejlepší pasáže a neustálým čtením se učil. Později je začal sám psát a stalo se to jeho tolik oblíbenou zakázanou činností v rámci sevřených pořádků, ve kterých teď žil.

Veronika: Jsem tu.

Martin se nahnul zpátky k počítači.

Veronika: Ale mám pocit, že bych tu bejt neměla.

Lekl se. Dychtivost po odpovědi ve vteřině vystřídala hanba. Podrbal se znepokojeně na čele. Využít svého literárního talentu pro něco, co mu v reálném životě bylo ještě tolik vzdálené, bylo tak lákavé. Říkal si, že je to asi něco pradávného, co naše hlava a tělo znají intuitivně, když ví co a jak, aniž to někdy fyzicky opravdu dělal. Psal teď konkrétní ženě. Podle toho, co mu o sobě napsala a jak si ji představoval. Připadalo mu, že právě přišel o panictví.

Ale po její reakci si vše začal vyčítat a cítil se jako úchyl.

Veronika: Asi půjdu spát, Martine.

Tohle číst nechtěl. Vždyť dal do slov, co cítil, a navíc si o to řekla. Nechtěl odpovědět nic škemravého nebo bojácného, ale nedalo mu to.

Martin: A nechces mi k tomu aspon neco napsat?

Zase se odklonil od počítače a jeho oči byly plné zklamání a studu. Měl strach, že tím zničil vztah, který mezi nimi v internetovém prostoru vznikal. Řekl si, že už to nikdy nezkusí a bude si to nechávat pro sebe. Psát povídky do šuplíku. Cítil, že se ztrapnil.

Španělé vypnuli počítač. Mávli na něj a on na ně.

Veronika: Líbilo se mi to moc. Dobrou.

Martin stoupal zhasnutým schodištěm, kam okny z klášterního dvora doléhalo světlo. Nevěděl proč, ale na chvíli ucítil tátovu přítomnost. Zastavil se. Chtěl se za ním někam otočit, ale nevěděl kam. Opřel se o parapet a strčil svou zamyšlenou hlavu do světla. Ani se nehnul. Ticho. Setrvával a slyšel každičký zvuk poloprázdných klášterních prostor. Zavřel oči a ten okamžik si užil.

Odklonil se od okna a začal stoupat dál po vrzajících dřevěných schodech a jeho kroky získávaly jistou pevnost. Vstoupil na potemnělou chodbu u jídelny, kde to běžně víří životem. Něco, co je mu přirozené a dané, se sdílením s druhým stalo silnějším. Ten moment mu připadal skoro magický. Pocit, který měl delší dobu, že je uvnitř už mnohem více mužem než na povrchu, se mu tím potvrzoval. Udělal dobře ženě a to mu dávalo nepoznanou sílu. Přidal do kroku a vyrazil vzhůru po schodišti do věže, kde bydlel. Ty schody vyběhl. S ohromnou energií a lehkostí.

Většina chlapců bydlela ve velkých halách, jak tomu v těchto prostorách bylo už po staletí. Sedmdesát metrů dlouhá místnost, naplněná po obou stranách řadami postelí, které oddělovaly jen stolky s lampičkami a přihrádkami na knihy. Osazenstvo asi sto dvaceti chlapců měl na starost přísný páter Waldfried, který nešel daleko ani pro facku. Na Waldfriedovo zvolání „Ruhe!“, tedy „Ticho!“, po kterém se muselo zhasnout, si nedovolili ceknout ani ti největší sígři. Všichni měli v živé paměti, jak si Waldfried podal mladého Benedikta, když u něj v době povinného samostudia našel GameBoy. Nevybíravě ho strčil do své kanceláře a facek tam rozdal požehnaně, jak bylo slyšet a později i vidět. Benedikt si žalovat nedovolil. Rodiče sem mladíky dávali také proto, aby se naučili disciplíně. O zastaralejších způsobech formování věděli a tiše je tolerovali, přestože obecný trend fyzické tresty zavrhoval.

Když Waldfried posílal chlapce spát, nepopřál jim ani dobrou noc. Prosté a imperativní „Ruhe“ ho naprosto vystihovalo. Zhasl a zavřel. Stejně postupoval i dnes, kdy ve velké hale spalo jen šest internátníků. Buch. Tma.

Ve věži, kde spalo normálně dvanáct šťastlivců, panovala jiná atmosféra. Dnes tu byli jen tři. Páter Bonelli, který byl úplně jiné nátury než Waldfried, stál před nimi. Nad jeho hlavou visel kříž a jako každý den před spaním společně odříkávali Vater unser in Himmel. Všichni stáli rovně a s pohledem na kříž recitovali modlitbu, kterou Martin donedávna znal jen jako Otče náš. V němčině by ji teď ale dal z fleku, i kdyby ho probudili ve tři ráno. Modlili se na začátku dne, před obědem i večer. Říkal ji automaticky a v hlavě mu tak mohl pohodlně doznívat zážitek z dnešního večera.

Veronice se to líbilo.

„Gute Nacht, Freunde,“ řekl páter Bonelli. Počkal, až si chlapci zalezli do peřin, usmál se a zhasl.

* * *

Veronika ležela narovnaná s rukama podél těla a koukala do stropu.

V předsíni se otevřely dveře a rozsvítilo se světlo, které dolehlo přes matné sklo dveří ložnice až k ní. Slyšela, jak si Patrik sundává boty a bundu. Zhasl.

Zdálo se mu, že Veronika spí, a přešel s ohleduplnou tichostí do kuchyně, kde chvilku něco štrachal.

Veronika poslouchala jeho počínání a začínala reflektovat dnešní virtuální nevěru. Říkala si, že za exces s Martinem mohla zvědavost a chuť poznat člověka, který dokáže tak krásně popsat město, ve kterém vyrůstal. Jak umí vyjádřit, co na něm má rád, a jak si občas představuje jeho ulice, místa a lidi v různých historických obdobích. Učarovala jí jeho vnímavost. Ptal se na věci, na které se jí nikdo neptal, a byl to on, kdo jim ve virtuálním světě vytvořil novou a v něčem bezpečnější planetu. Věděla, že o tátovi si psát nechce, ale jinak se ho může ptát na cokoli.

Nedostatkem tělesnosti její úlet určitě způsoben nebyl. Fyzické blízkosti měla v životě s Patrikem dostatek. Na to, že spolu byli už dva roky, měl o ni pořád obrovský zájem. Skoro každý den si po společném ulehnutí a splynutí tělesných vůní jeden nebo druhý řekli o bližší kontakt. Sexu měla v životě dost.

Nedokázala své chování rozkódovat a začala se nad sebou rozčilovat. Za svou největší přednost dosud považovala odvahu stavět se věcem čelem. Slíbila si to tehdy, když v slzách a bolesti odcházela z toho prokletého mlýna uprostřed lesů, kde vyrůstala. Když s brekem skončila jako ten největší odpadlík ve skladu baru Bonaparte. Tehdy si předsevzala, že bude tak pravdivá a ostrá jako její mladý život sám.

Jediné štěstí, že o dnešním večeru ví jen nějaký Martin v Rakousku.

A hlavně to řekl jasně. Veronika se nemá čeho bát. Nikdy se nepotkají.

* * *

Cestu do mlýna znala nazpaměť. Bylo jí tehdy teprve šestnáct a její tvář byla ještě o něco jemnější. Cítila, jak se ve starém meziměstském autobuse z Jindřichova Hradce rozlézá vtíravý chlad. Lilo jako z konve. Byla polovina září, ale déšť a chladný vítr měly ten den sílu. Veronika si říkala, že to vypadá jako na otevřených pláních někde na Islandu. Čelo tiskla na studené okno autobusu. Mrkla se na Kubu, který seděl vedle ní. Čučel dopředu a na rozdíl od ní se nezdál ani trochu nervózní. Oba měli s sebou školní tašky a Kuba navíc malou igelitku s oblečením a bonboniéru pro Verčinu mámu. Cesta na Číměř trvala asi čtyřicet pět minut a z návsi do mlýna ještě čtvrthodinu pěšky. Když vystoupili z autobusu, Veronika se chytla Kuby a vykročili směrem domů.

Šli poprvé strávit víkend k Veroničině mámě. Bylo překvapením, že to povolila. Vždycky byla cynicky odtažitá vůči řečem o vztazích, lásce a šetřila i pochvalou a pochopením v holčičích věcech. Jiné matky ať si to dělají, ona ne. Mateřství z ní ale vyzařovalo, takové zvláštně tajemné charismatické mateřství, které uhýbá zranitelným a kluzkým plochám. Silné, až čarodějné mateřství. Nedávno otěhotněla a po letech očekávala tolik vymodleného chlapečka. Stala se tím nečekaně otevřenější vůči všem projevům dospívání svých dcer. Její přítel Radim byl sice o deset let mladší, ale příchod syna mezi nimi vytvářel novou silnou vazbu navzdory věkovému rozdílu. Čekání na dítě bylo jako čekání na spasení.

Radim často stál, když ona seděla, a nikdy neměl ambice ani pravomoc o ničem při výchově Veroniky a Anežky rozhodovat. Spíš byl v hierarchii starého mlýna někde mezi dvěma dcerami a jejich matkou. Jeho nadcházející skutečné otcovství mohlo dosavadní uspořádání změnit.

Kuba kráčel dál, jako kdyby šel se školou na exkurzi hradu. Jenže když vešli do mlýna, strnul. Oči upřel na dveře, odkud zněla televize a tlumené hlasy, a zůstal stát celý zmoklý uprostřed malé předsíňky. Veronika pocítila úlevu, že i on konečně situaci trochu chápe a začal být přiměřeně nervózní.

Teplo obýváku vítalo nově příchozí a hučení kamen se zvukem televize uklidňovaly svojí všedností. Veroničina máma seděla s hlavou dolů opřená lokty o stůl a nad ní stál Radim s dlaní na jejích lopatkách.

„Čau,“ řekla Veronika a lehce ustoupila stranou, jako by chtěla dát prostor Kubovi.

Máma zvedla hlavu a pod propadlýma očima se objevil docela upřímný úsměv. Přes zjevné vyčerpání si stoupla.

„Dobrý den,“ pozdravil Kuba.

„Halánková,“ odpověděla máma. Potřásla mu rukou. „Jedli jste něco?“ zeptala se.

Veroniku uklidnil přívětivý začátek. Skoro radostně odpověděla: „Jo jo, ve škole normálně.“

Máma na očekávanou odpověď kývla. Chytla se Radimovy paže a pomalu si sedla.

Radim se také představil. Přátelsky si s Kubou potřásl pravicí a vydal se směrem ke vchodu. Řekl, že jede na nákup, a zmizel.

Mlýn se nacházel na kraji lesa, u konce polní cesty. Okolí působilo v tento den skutečně nehostinně. Déšť si vrněl po střeše bývalé půdy, kde byl už několik let dětský pokoj holek, které z něj pomalu odrůstaly. Pod nízkou střechou bylo šero a jen na stole na druhé straně svítila lampička, u které si Veronika dělávala úkoly. Dvojpostel měly sestry v místě, kde byl strop nejníže a světlo tam dopadalo nejméně. Veronika ležela v peřinách a odepisovala Anežce na dotaz, jaké to je a co máma. Anežka byla Veroničino o dvě minuty mladší dvojče, kterému teď zevrubně celou návštěvu na mlýně popisovala v SMS zprávě. Jak to u jednovaječných dvojčat bývá, vazba mezi nimi dávala sdílení rozměr, který se v normálních sourozeneckých vztazích nedá prožít. Jejich zájmy se lišily, ale fyzicky si byly ohromujícím způsobem podobné. Představa, že se na druhé straně esemeskové korespondence zasvěceně usmívá skoro stejná tvář a duše, navíc tolik znalá toho, čím je návštěva na mlýně zvláštní, násobila dobrodružnost a konspirativnost této mise dospělosti.

Doteď bylo vše mezi sestrami společné. Dětství, odloučení rodičů, zážitky a životní zkušenosti. Ve školce chodily za ruku, dostávaly stejné dárky a nosily stejné oblečení. Patřily mezi ta dvojčata, kterým to nevadilo. Když se učily na lyžích, jezdily na lanovce spolu a při cestě dolů na sebe čekaly. Pokaždé když se na svahu při obloučcích míjely, klukovsky na sebe bafly. V posteli, ve které teď Veronika ležela s Kubou, usínaly vedle sebe s Anežkou patnáct krásných let. Anežčiným odchodem na taneční konzervatoř do Prahy se jejich cesty poprvé rozešly, ale moment, který měl být razantním rozcestím pro jejich životy, měl přijít až za pár vteřin.

Veronika odložila telefon a otočila se ke Kubovi, který také datloval něco do mobilu. Zavřela oči a na chvíli se zaposlouchala do všech ruchů, které jí mlýn nabízel. Zespodu sem dolehl zvuk něčeho plechového, co spadlo na zem. Možná pokličky od hrnce. Jinak jen déšť, vítr opírající se do půdy a mačkání Kubových prstů do gumových tlačítek Nokie 6110.

Veronika se k němu přisunula a hlavu mu zabořila do ramene, aby ho cítila a zároveň vyvrátila možné podezření, že kouká, co Kuba píše. Nekoukala, oči měla zavřené. Kuba ale psát přestal. Odložil mobil, Veronikou přilehnutou ruku trochu vyprostil a položil ji na její zadek. Nevadilo jí to, sahal na ni takto už docela běžně. Navíc se dohodli, že tenhle víkend ve mlýně se o jejich poprvé pokoušet nebudou. Veronika se nebála, že by na úmluvu zapomněl, ale stejně se odvalila, protože doma ve mlýně jí ještě žádný kluk na zadek nesahal.

„V pohodě?“ zeptal se Kuba.

Veronika kývla o trochu víc, než bylo nutné, aby dala najevo, že jí ten malý dotek opravdu nevadil.

„Chceš čaj?“ zeptala se.

Kuba zvedl obočí.

„Jakej?“

Veronika se na posteli posadila. Zasmála se tomu ještě předtím, než to řekla.

„No to uvidíme, co Gaga vymyslí. Máma je totiž taková kořenářka. Ona ti něco udělá, ale bude to to, co ona uzná za vhodný, že bys měl vypít.“

Kuba se zasmál a kývl, jako že tedy o. k.

Zezdola se opět ozval malý rámus a pak mámin hlas.

„Veroniko…“

Veronika se podivila. Na volání do druhého patra to bylo zvláštně tiché, ale slyšela to. Zvedla se z postele a okomentovala načasování:

„Výborně.“

Nasoukala se do svých papučí a vytáhla ze šuplíku dřevěné komody mikinu s kapucí. „Dostaneš kopřivu podle mě. Tu dělá návštěvám skoro vždycky. Nebo heřmánek, podle toho, jak tě odhadne.“

Zavřela šuplík a trochu se usmála i při představě, jak souhlasně by na to kývla Anežka.

Řekla by: „Přesně!“ Kuba mlčel.

Veronika si začala oblékat mikinu. Úzký otvor na krk ji třel přes uši, a tak když konečně procpala hlavu ven, nevěděla, jestli se jí to, co v tu vteřinu oblékání slyšela ze spodního patra, zdálo, nebo ne. Zmocnil se jí ale děsivý pocit.

Ustala s jakýmkoli pohybem a zaposlouchala se. Kapky zase získaly svou pozornost, ale Veronika se snažila sluchem dosáhnout dál. V soustředěném a uleknutém naslouchání se setkala s Kubovýma očima. Jeho pohled jí potvrdil, že to slyšel také. Veronice se rozbušilo srdce. Krev se jí nahrnula do krku a skoro si přála, aby se pletla a aby se ukázalo, že slyšela něco jiného. Aby máma volala, ale jinak. Tak jako když ji volá k obědu nebo k večeři, ne takhle.

Odhlédla od Kubova obličeje a otočila se směrem ke schodům. Bubnování kapek znovu prořízl mámin hlas v barvě, kterou už Veronika nikdy nezapomene:

„Veroniko, pomoc!“

* * *

Martin: Muzem?

Veronika: Ještě počkej. Teď jsem přiběhla domů...

Byla sobota. Martin seděl u svého oblíbeného počítače v zadní části knihovny. Natěšený, připravený, soustředěný. Na stole měl připraveny tři povídky. Tři scénáře, které si přichystal pro různá rozpoložení. Nemusel hned jeden naslepo vystřelit, mohl vyčkat na indicie, jak se Veronika cítí.

Veronika: Udělám si čaj a hned jsem tu.

Šla do kuchyně a postavila vodu na čaj. Opřela se lokty o dřez a na chvilku zavřela oči. Nebylo jí úplně zřejmé, jestli jejím tělem prostupuje únava, nebo uvolnění po příchodu domů. Patrik byl u rodičů, a tak měla byt jen pro sebe. Psaní si čehokoli s Martinem bylo možné, byli domluvení. Nenapsali si výslovně, že budou v něčem pokračovat, ale takový plán se nabízel.

Veronika si začínala být jistá, že to, co cítí, je únava. Obličej měla úplně bolavý a sama nechtěla ani vzpomínat, kolikrát se jí za ten den ve mlýně zase chtělo plakat.

Venku na Karlově náměstí v Praze byla noc. Cinkaly a hučely tramvaje a z nich se valily skupinky Pražanů mířících do víru města. Patrik s Veronikou bydleli v domě, který byl sám o sobě zvláštním úkazem. Nacházela se zde spousta různých ordinací, poraden, kurzů, rehabilitační středisko i centrum čínské medicíny. Až v horních dvou patrech bylo šest menších bytů.

Veronika si zalila čaj, nechala ho vyluhovat a sáhla prsty pro sáček. Horký čaj ji popálil, ale dělala to tak běžně. Lehce sykla, zmáčkla ho nad dřezem v prstech, vyhodila do koše a odešla k počítači.

Veronika: Jsem tu.

Sundala si svetr a kalhoty a lehla si do postele i s počítačem. Byl Patrikův, ale sloužil jako domácí pro oba.

Martin: Jak ses mela?

Martin najednou nevěděl jak. Připadal si jako před dvěma lety na táboře, když se poprvé během noční hry líbal v lese s Markétou. Její rozpuštěné černé vlasy voněly meruňkovým šamponem a on se od ní nemohl odtrhnout. Nešlo ještě o skutečnou fyzickou vášeň, ale přání vydržet a neodejít z toho okamžiku, kdy jsou tyhle věci poprvé. A tak se líbali, dokud je nezačali nahánět zpátky do tábora. Když se ráno potkali na snídani, vůbec nevěděli, jak se pozdravit, natož co si říct.

Veronika: Hele, já na to asi nejsem dneska ve správný náladě.

Martin se zasoustředil. Nehtem se poškrabal na rtu a zamračeně odklonil zrak. Nechtěl odpovídat zbrkle.

Martin: Na ten caj? Tak si dej limcu.

Veronika se nosem zasmála. Odložila počítač na stranu. Sedla si a natáhla se pro hrnek, ze kterého se ještě kouřilo. Spálila by si jazyk, tak ho vrátila zpátky. Dala si za sebe Patrikův polštář, aby měla víc pod hlavou, přikryla se po pupík peřinou a položila si počítač na stehna.

Veronika: Ha ha :-)

Martin si představil její skutečnou reakci a měl radost.

Martin: Jak ses mela?

Veronika se zamyslela. Otočila hlavu do strany a vzdychla.

Veronika: Byla jsem na mlejně, za mámou.

O Veroničině rodině toho na rozdíl od spousty jiných věcí Martin moc nevěděl. Vlastně jen to, že má dvojče a že vyrůstaly ve mlýně někde u lesa. Dokázala mu toho o sobě sdělit spoustu, a přesto se tomu nejpodstatnějšímu vyhnout.

Martin: Tak mi neco rekni o tom mlejne.

Veronika: Co bys chtěl vědět?

Martin: Kolik jste toho umleli...

Veronika se opět trochu usmála.

Martin: Nevim... mlyn zminujes casto, ale nikdy se o tom nerozpovidas. Tak je to asi tajemny misto.

Veronika se zarazila. Ani si neuvědomovala, že by o mlýnu psala vícekrát. Ocenila však Martinovu pozornost.

Veronika: Jo jo, to je. Dobře, ty Colombo.

Martin: Tak povidej.

Její prsty na klávesnici klesly, jako kdyby je někdo ve vteřině vypnul, a mírný úsměv úplně zmizel. Byla opatrná.

Veronika: Tak se ptej.

Martin se pousmál. Zdálo se, že první snídaně po líbání v lese byla prolomena a můžou si zase psát. Možná nic lechtivého dneska nebude potřeba, řekl si. Uvědomil si, že se mu ulevilo.

Martin: Jezdis tam rada?

Martin nemohl ani tušit, na co se jí to vlastně ptá, ale Veronika zůstala koukat. Její dech se zasekl někde v krku a nechal ji chvilku bez kyslíku. Napsaná otázka jakoby se k ní ve světle desktopu přiblížila a trochu plula.

Mlýn měla na mysli často, ale takhle formulovanou otázku si nikdy nepoložila. Přečetla si ji ještě jednou. Jezdis tam rada?

Už to nebyly tak bolestné chvíle jako dřív, ale pořád ji stály hodně sil. Byť se tam vždy těšila, vidět mámu s malým Bertíkem ji vyčerpávalo. Chtěla ho držet, mačkat a pusinkovat, ale nějak se mělo za to, že nesmí. Bertík často používal větu „Gaga říkala“, a tak bylo zřejmé, že ve mlýně udává věcem jasný směr její pohled. Tak jak to znaly Veronika s Anežkou z dětství.

Veronika: Mám to tam ráda.

Martin: Gut.

Zdálo se, že Martinovi taková odpověď bude stačit. Ulevilo se jí a vydechla v hrdle zadržený vzduch. Utekla tomu. Napětí v celém těle malinko povolilo. Sebrala zbytky síly a získávala dojem, že si možná přece jen užije klid a nezatíženost večera. Její jestřábí oči zcela decentně bleskly.

Veronika: Ale ne tak jako ten stůl u okna.

Martin zpozorněl. Svraštil čelo a lehce se naklonil k obrazovce, za níž zahučel procesor. Nechtěl se chytit falešné výzvy, i proto, že si na své podruhé věřil mnohem méně než na nedávné poprvé. Pozoroval větu a přemýšlel.

Veronika byla zvědavá, jestli ho její malý náznak bude zajímat, přestože si sama nebyla jistá tím, co chce.

Martin: Okno bych ted radsi neotviral. Drzel bych te nekde v teple, venku uz je zima.

Taková odpověď se jí líbila. Nenutila ji ucuknout ani zůstat.

Martin si hlídal otěže myšlenek, ale motýlky v břiše už měl. Ukazováčkem si začal tlačit do dolního rtu pootevřených úst a čekal.

Veronika: Jo jo, já už ležim v teplíčku pod peřinou.

Veronika: Začínám se úplně propadat do matrace pode mnou.

Martin: Unavena?

Veronika: Trochu.

Martin si říkal, že unavenou ji asi nemá cenu do něčeho pošťouchávat.

Martin: Tak to te asi necham.

Veronika: Tak asi jo…

Martin se odklonil. Přesunul ruku ze rtu na ucho a podrbal se.

Martin: Kdyz uz ses pod perinou...

Martinovy oči se mračily. Veronika nerozhodně pozorovala rysku.

S prsty stále na klávesnici koukla výš do prostoru, kde ji nic nerušilo, a přemýšlela. Pak zpátky na obrazovku.

Veronika: Co ty víš, co pod ní dělám.

Martin ucítil, jak do něj vjela energie. Vrátil se k obrazovce a položil tiše ruce na klávesy.

Martin: Co pod ni delas?

Veronika zhasla lampičku na stole. Svítil jen monitor.

Veronika: Co myslíš?

Martin chtěl ten výboj v sobě nechat proudit v mírném režimu. Ale pak si řekl, že už možná nemusí. Do scénářů se nepodíval.

Martin: Myslim, ze se sebe dotykas.

Martin: Ale zatim jen jemnym pohybem palce ruky polozene na kalhotkach... zacatek zapesti lezi na hornim kraji kalhotek... takze palec moc daleko nedosahne... kdybys ale natahla ostatni prsty, uz by se mohly dotknout i dal...

Veronika posunula počítač trochu od sebe a strčila ruku pod peřinu, jak popsal Martin. Chtěla vidět, jak to myslí. Položila ruku na podbřišek a přejela si trochu uvězněným palcem po látce kalhotek kousek nad stydkou kostí tam a zpátky. Asi takhle to myslí, říkala si.

Veronika: Máš pravdu.

Martin: Mam?

Veronika se usmála.

Veronika: Natáhla jsem prsty a dosáhnou dál...

Martin: Dobre... a co udelas ted?

Veronika: To mi řekni ty...

Martin čekal.

Martin: Kdyz pojedes spickou prstu niz, ucitis, jak se povrch v jednom miste zmeni ve dva maly hrbolky.

Martin: Kdyz zajedes ke kraji, ucitis konec latky a hned za ni kuzi trochu citlivejsi nez na vetsine tela.

Veronika si sundala kalhotky a přemýšlela, jestli to Martinovi napíše. Napsala.

Martin seděl v tichu knihovny. Zpracoval informaci a pokračoval s jistotou písaře, který ví přesně, co chce do kroniky napsat, a jen s malým zaváháním občas hledá slova, která by zapadla do jeho precizní představy.

Martin: Myslim na to, jak bych lezel pod perinou a jazykem kopiroval pomaly pohyby tvych prstu tam dole. Tvuj dotek by se doplnoval s mym. Stridal bych pozornost mezi tvoje prsty a kuzi mezi nohama, kterou hladis.

Martin: Pak bych nevydrzel a strcil jazyk i dovnitr.

Martin: Ruce bych si dal dlanema nahoru pod tvoje pulky a pevne je drzel. Hlavou bych ti zustaval mezi nohama. Druhou rukou bys mi mohla vjet do vlasu a ty by ti klouzaly mezi prstama pohybem moji hlavy, nad kterym bys ale zadnou kontrolu nemela.

Martin: Jazykem bych jel pomalu z jednoho třísla…

„Dobrý večer musí skončit brzo, aby bylo dobré ráno!“ zvolal páter Bonelli.

Martin se podíval ke dveřím knihovny za jeho hlasem.

„Pojďte, pánové. Ať dáme Pánu Bohu ráno naši svěžest, a ne povinnost.“

Bylo to náhlé a skoro bolestivé přerušení. Martin vzdychl a s ohromným zklamáním musel rychle a na sílu počítač vypnout. Byl nešťastný. Nemohl se s Veronikou rozloučit ani počkat, až mu napíše, jak se u toho cítila. Obrazovky se vypnuly a v knihovně se zhaslo.

Odcházel i se zbylými studenty v závěsu za Bonellim a rozezleně dupal do každého schodu cestou do věže. Tam se pomodlili, vyčistili si zuby a šli spát. Martin ale vzrušením usnout nemohl.

Jeho touha nevyhasla ani druhý den během ranní mše. Seděl v kostele, oči a tělo skoro nehybné a mysl někde mezi včerejším večerem a dnešním ránem.

Klečela bys na tvrdým dřevě kostelní lavice, ruce opřený v místech, který jinak slouží k modlitbě. Vyhrnul bych ti sukni a ty bys ucítila jemný chlad kostela... uvnitř bys byla horká a já bych do tebe vstoupil pomalu... rukou bych tě pevně zmáčkl ve svalech mezi krkem a ramenem...

Nad ním hrály kostelní varhany a on se nedokázal od posledního chatu s Veronikou odtrhnout.

Jeho mysl byla jako posedlá a uprostřed svatostánku naprosto svobodná. Mezi heroickými mementy obětování se, disciplíny a pokory setrvával ve své vlastní nemravné bublině.

Začínal si myslet, že mu jeho fantazie třeba ukazuje cestu. Cítil, že je to svoboda. Něco, co je jen jeho. A možná ho to láká o to víc, že se dřív svobodně necítil. A že si třeba odteď určitou svobodu najde všude, kam ho život zavede.

Domů se vrátit nechtěl. Domů se vrátit bál. Říkal si, že možná každý na světě máme nějaké místo, kde nejsme doma, ale jsme tam silnější. Silnější než tam, odkud pocházíme.

Vzpomněl si na Supermana, kterého rád četl jako dítě. Ten na své rodné planetě Krypton nebyl nikým a teprve vysláním na Zemi získal nové schopnosti. Superman mu lidé začali říkat až na základě toho, co uměl a co dělal.

Varhany utichly a i Martinovy myšlenky se vrátily na nedělní mši. Lavice zavrzaly. Lidé se zvedli jako jeden velký stroj plný malých částí. Martin se kolem sebe rozhlédl. Každý vzal do ruky knihu ležící před sebou a v tichosti čekal na první slova společné modlitby.

* * *

Martin tehdy už dosáhl ze židle nohama na zem, i když úplně těsně. Chodidla v ponožkách visela dolů a pokaždé jako kdyby zamrzla, když se malý Martin zamyslel nad slovíčkem. Jakmile ho řekl správně, nožičky se zase uvolnily a zahoupaly. Z nedaleké budějovické radnice hrála zvonkohra, vedle Martina seděl děda a zkoušel ho z latiny. Tentokrát to byla slovíčka, ta se mu učila hůř, ale jakmile se přešlo na skloňování podstatných jmen a časování sloves, Martin se celý napružil a odříkával vše jako básničku. Děda prstem ťukal do stolu jako metronom a Martin v rytmu odříkával třetí konjugaci slovesa „capere“. Dědova přísnost a Martinova dětská snaživost z toho dělaly komický výjev. Devítileté dítě solilo latinu jako antický řečník. Jindy podobně pilovali němčinu a začínali už i angličtinu. Spolu s prstem na stole bylo ukazatelem Martinových správných odpovědí i dědovo kývání hlavou. Ta se také zastavila v případě nesprávné odpovědi. K tomu se jeho šedivé, stařecky přerostlé obočí teatrálně zamračilo, a když se Martin rychle opravil, zase jako otočením knoflíku povolilo, děda se usmál a prst se vrátil do rytmu. Martin nechtěl, aby se zastavil. Měl radost z pochvaly a ta vždycky nakonec přišla.

Vedle v pokoji už začínal vonět nedělní oběd, ale Martin cítil napětí. Bylo mnohem silnější než vůně řízků. Dril dědova učení byl jako meditace, únik do světa hry a jasných pravidel. Jenže táta zavolal, že tenhle víkend nedorazí, a neklidu, který Martin z mámy delší dobu pociťoval, najednou nešlo utéct.

Už v pátek večer ji viděl klepat se pláčem na křesle v obýváku. Beze slova se otočil a šel poprvé sám umýt malého Jonáše. Byl pro něj docela těžký a věděl, že mokré tělíčko se musí držet správně, aby z rukou nevyklouzlo. Ale věřil si, že to zvládne. Dělal to tak, jak si pamatoval, že to dělají rodiče. Pak mu nandal plenku, oblékl ho do pyžámka a odnesl tiše kolem plačící mámy do ložnice, kde čekal, až usne. Usnul s ním. Ráno se dozvěděl, že jeho táta se „tahá“ v Rakousku s nějakou mladou Slovenkou, a proto nedorazí na víkend, i když bude tvrdit něco jiného.

Když během oběda máma dědovi řekla, že s ním chce mluvit, bylo Martinovi jasné, co přijde. Vzal si Jonáše do dětského pokoje a poslouchal, jak máma žádá dědu, aby se pokusil z pozice táty usměrnit syna, a rodinu tak zachoval takovou, jaká má být. Marně.

„Tohle je přece mezi váma.“

Děda chtěl mámu uklidnit, že určitě nikdo rodinu neopouští, ale jí to nestačilo. Byla zoufalá a žádala ho o pomoc. Martin seděl na zemi v pokojíku, na klíně měl položené miminko a přál si, ať děda mámě pomůže. Když jí nakonec vynadal, že takové věci řeší před dětmi, Martin se na dědu začínal zlobit. Silou vůle ho chtěl přes dveře přimět, aby řekl něco jiného.

Pohladil Jonáše, který začínal poplakávat, jako by už napětí cítil také. Sklonil se k jeho čelíčku, dal mu na ně pusu a zašeptal:

„To bude dobrý, uvidíš.“

Sám tomu ale nevěřil.

Když o pár dní později Martin dostal jasné instrukce, co má udělat, rozbušilo se mu srdce. Ještě ani nevyslovil, co po něm máma chtěla, a cítil, že v něm něco bolestivě umírá. Slzy se zastavovaly někde těsně před kanálky, které je vedou do očí, a jako by se zanítily potlačeným steskem, strachem a zodpovědností. Bolelo ho to. Bolelo ho to strašně moc. O to víc, že věděl, že to bude on, kdo bude za pár minut držet svoje dětství silou pod vodou a čekat, až se utopí.

Máma pro něj přišla do pokojíku s tím, že teď je ten čas. Mávla na něj a on šel za ní. Dovedla ho k telefonu v předsíni. Sedl si na stoličku a ona na zem naproti němu. Nedíval se na ni, ale věděl, že ho pozoruje, a tak jen konal, co měl. Cítil, jak se mu krev hrne do krku. Malý Martin v něm ještě zkoušel zabojovat o život. Vzal telefon a vytočil číslo, které si pamatoval z hlavy.

Děda zvedl telefon a Martin se přece jen podíval mámě do očí. Kývla na něj. Slzy se mu ještě jednou vehnaly do kanálků, ale propustil jich jen málo.

„Dědo… já už nechci, abys k nám někdy jezdil.“

* * *

Patrik dorazil zpátky do Prahy na nedělní oběd. Seděli s Veronikou naproti sobě a jedli řízek s bramborovou kaší. Patrik přinesl s sebou od rodičů trochu klidného domova a pevného rodinného zázemí. Řízek, bramborová kaše s trochou másla a okurkový salát. Veronika jídlo od Patrikovy mámy vyndala ze sklenic a ohřála v mikrovlnce. Patrik se krmil se samozřejmostí milovaného dítěte, které ví, že jídlo je jeho a nikdo mu ho nevezme. Bylo to jídlo z jeho hnízda, ale Veronika ho s ním mohla sdílet. Byl to hřejivý moment. Koukala na jeho široká ramena. Nebyl nikterak osvalený, ale souměrný a dobře rostlý. Jeho mladá studentská tvář nebudila dojem, že by se za ní skrýval nějaký neobvyklý vnitřní život. Byl obvyklý. Veronika znala lidi, jako je Patrik. Vždycky vnímala, že jejich emoční svět je méně komplikovaný, jako by byl postavený na rovném kamenném povrchu. Všimla si, že mají zvláštně vyrovnaný vztah k rodinným fotkám. Nevyhledávají je, ale během focení si před objektiv stoupnou se shovívavostí mladého člověka, který si je vědom toho, že se na ně jednou bude dívat stejně nostalgicky jako jeho rodiče teď. Vyrostou z nich často fajn lidé. Rádi takové fotky občas ukážou nebo se alespoň usmívají, když je někdo ukazuje návštěvě. Všichni si pak řeknou, jak ten čas letí, projeví údiv i spokojenost, že takový koloběh je vlastně v pořádku. Nehledají klid. Oni jsou součástí klidu, protože vědí, že prožili dostatečný počet ničím nepodmíněných chvil v kruhu rodiny, kde se city nemusejí tolik projevovat, protože tam jednoduše jsou.

Cokoli nad rámec průměrnosti v jejich životech slouží ke zpestření konverzací během nedělních obědů. Ke zpestření konzumace hřejivého řízku s kaší.

Veronika se na Patrika zadívala a usmála se nad tím, jak ji uklidňovala jeho přítomnost a teplé jídlo v žaludku. Prohlížela si Patrika a v duchu zašeptala:

„Ty můj řízečku.“

Patrik zvedl hlavu, jako by ji slyšel. Jeho oči se tázaly a ostýchavě smály, když ho tak něžně pozorovala.

„Máš to teplý?“ zeptal se Patrik.

Kývla. Koukla se do svého talíře a zapřemýšlela. Bylo to dobré, akorát ohřáté. Obyčejně dobré.

Prohrábla skvrnku omastku uprostřed kaše a zase zpátky. Chtěla, aby se tenhle pocit stal všedním. Aby byl její.

„S Anežkou jsme k tomu vždycky dávaly hrášek.“

Patrik se na ni tázavě podíval.

„Do tý kaše?“

Veronika se zvedla a šla do kuchyně. Vyndala mražený hrášek ze sáčku. Cinkal, když ho přesypávala do hrnečku, pak ho zalila horkou vodou a koukala, jak se zase probral k životu a vypadal jako čerstvý. Veronika se do něj zahleděla a měla čas rekapitulovat předchozí den ve mlýně. I když se bála svého smutku, vždycky se těšila. Jezdila tam každou druhou sobotu před obědem a večer zase zpět. Spát tam totiž nesměla.

Byli dole v obýváku u kamen a vše se dělo podle protokolu posledních dvou let. Podle toho, jak chtěla Gaga. Návštěva se svými pravidly. Tentokrát ale dostala příležitost nakouknout opět nahoru, kde už měl pokojíček Bertík. Bylo jí úzko, když tam přišla. Zespodu Veronika slyšela Anežku s mámou, jak něco Bertíkovi vysvětlují. On slyšet nebyl, nejspíš jen poslouchal. Pokoj voněl v podstatě stejně jako dřív, jen už byl klučičí. Moc změn v něm ale nenastalo, i nábytek zůstal na místě. V šeru udělala pár pomalých kroků k posteli, sedla si na ni a posvátně mlčela. Byla to malá, nikým nedarovaná chvilka pro ni. Nehty si cvakla o sebe. Ten nepatrný zvuk jen podtrhl zvláštní ticho všude kolem ní. Ticho, které tady na bývalé půdě bylo zvukem.

Byla tu víc sama než kdykoli předtím. Dlaně položila vedle svých boků do peřin a vmáčkla prsty do látky. Trochu v ní zašustila prsty. Měla jen donést bedničku se společenskými hrami a nemělo jí to trvat dlouho, ale chtěla ještě krátký moment sedět v tom tichu nabitém pocity.

Teď nešlo spěchat. Řekla si, že čas pak zkusí dohnat seběhnutím dolů. Anebo poznámku, že jí to trvalo, jednoduše přejde. Uvědomovala si celou plochu a váhu svého těla, jako když se člověk potopí pod vodu a vnímá ten jemný, hezky rozložený tlak vody. Nezdá se to nikdy jako tlak, jen uvědomělá přítomnost pod hladinou. Svalila se na pravý bok a hlavou klesla přesně do polštáře. V tu chvíli ucítila vůni. Krásná, něžná bolest. Zavřela oči, protože se jí do nich nahrnuly slzy. Ta vůně byla úplně jemná, ale pohnula každou malou buňkou jejího těla a hrdlo se jí překrvilo zadrženými emocemi. Chtěla zastavit tlak na hrudi a hlavně slzy. Zároveň se bála je potlačovat, aby pak neměla červené oči. Ucítila, že vůně se odněkud line ještě silněji. Věděla odkud. Sáhla pod polštář, mezi prsty promnula látku jemnější, než bylo povlečení, a vyndala Bertíkovo pyžamo. Bylo měkoučké a voňavé jako jeho tváře. Přitlačila si ho na obličej, zhluboka dýchala jeho vůni a už zcela upustila slzy, které se do něj vpíjely. Už si pláč nezakazovala, ale musela pomalu začít slzy utírat a dát se do kupy, aby dole nikdo nic nepoznal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přitažlivost planety Krypton.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.