Stephen King

STEPHEN KING

JDE DO KINA

Copyright © 2009 by Stephen King

Translation © Ivan Němeček, 2010

Original English title: STEPHEN KING GOES TO THE MOVIES

Published by agreement with the author and the author´s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-455-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-456-7 (mobi)

Pro Franka Darabonta, který proměnil mé sny ve skutečnost

POKOJ 1408

Je zázrak, že tenhle příběh vůbec v nějaké formě existuje, ať už v tištěné, nebo filmové. Prvních tisíc slov jsem naškrábal rukou v obývacím pokoji pronajatého bytu na ostrově Sanibel, když mně a mé rodině zabránila v odpoledním koupání prudká bouřka. Měl sloužit jako příklad (pro knihu O psaní), jak přepisuju jedno téma. Jeden příběh o strašidelném hotelu už jsem napsal (Osvícení) a normálně nemám potřebu přežvýkávat něco podruhé.

Dokončil jsem jej proto, že hlavní hrdina, cynický pisálek (který kdysi mohl mít nějaké literární ambice) chrlící knihy, které odhalují tajemství údajně strašidelných míst, mě začal zajímat. Napadlo mě, co se stane, když se takový člověk setká s realitou.

Seriózní herci zřídka berou role v nízkorozpočtových hororech, ale John Cusack roli Mikea Enslina vzal, a přestože nevím jistě proč (možná to řekl v nějakém předpremiérovém rozhovoru, ale nikdy jsem ho neslyšel odpovědět na tu otázku přímo), myslím si, že ta postava mohla zaujmout jeho představivost. On v té roli září a téměř z toho filmu dělá představení jednoho herce.

Věděl jsem, že to bude dobrý film, už když mi producent Bob Weinstein poslal předběžnou upoutávku. Měla v sobě klaustrofobickou dokonalost, která naprosto přesně vystihovala atmosféru příběhu. Představoval jsem si jevy, které dohánějí obyvatele pokoje 1408 k šílenství tím, že v nich vyvolají jakési neznámé pocity a duševní stavy, jaké člověk zažívá jen v horečnatých snech nebo pod vlivem LSD nebo mezkalinu. Tvůrci to do toho filmu dostali a výsledkem je rarita: horor, který skutečně děsí. Naléhal jsem, aby ten film byl přístupný už od třinácti let (a nakonec tak byl opravdu klasifikován), protože v něm není skoro žádná krev. Stejně jako staré dobré filmy Vala Lewtona, i tenhle film pracuje s našimi nervy, nikoli s dávicím reflexem.

A ještě pár slov na závěr. Tvůrci filmu si přimysleli dodatečný příběh, který v následujícím příběhu nenajdete. Je to starý hollywoodský trik, který je vždycky nebezpečný a zřídka se setká s odezvou. Tady funguje, i když si myslím, že museli přetočit konec, aby tomu tak bylo.

1408

I

Mike Enslin byl ještě v otáčecích dveřích, když na čalouněné židli v hale uviděl sedět ředitele hotelu Dolphin Olina. Mikeovi se propadlo srdce. Možná jsem s sebou měl nakonec přece jen znovu vzít právníka, napadlo ho. Jenže teď už bylo pozdě. Ale i když se Olin rozhodl postavit mezi Mikea a pokoj číslo 1408 bariéru, všechno tak špatné nebylo; však on si to vynahradí. Když Mike vycházel z otáčecích dveří, Olin přecházel halu s vytrčenou buclatou rukou. Malý elegantní hotel Dolphin stál na Šedesáté první ulici, hned za rohem od Páté Avenue. Mike minul muže a ženu ve večerních šatech a přehodil si malou tašku s věcmi na přespání do levé ruky, aby mohl Olinovi potřást pravicí. Žena byla světlovlasá a šaty měla samozřejmě černé. Její lehký květinový parfém jako by charakterizoval New York. V baru v mezipatře hrál někdo „Noc a den“, a tím jen podtrhoval newyorskou atmosféru.

„Pane Ensline, dobrý večer.“

„Pane Oline, je nějaký problém?“

Olin vypadal ztrápeně. Krátce se rozhlédl po malé elegantní hale, jako by hledal pomoc. Opodál postával dveřník, který s trpělivým úsměvem sledoval nějaký manželský pár, jak se dohaduje o lístcích do divadla. U recepce hovořil muž pomačkaného vzhledu, jaký člověk získá jen po dlouhých hodinách letu, o své rezervaci se ženou v elegantním černém společenském kostýmu. V hotelu Dolphin probíhalo všechno jako obvykle. Všem někdo pomáhal, kromě pana Olina, který padl do spisovatelových spárů.

„Pane Oline?“ opakoval Mike.

„Pane Ensline… mohli bychom si chvíli promluvit v mé kanceláři?“

No a proč ne? Pomůže to jeho práci o pokoji číslo 1408, přispěje to k zlověstnosti atmosféry, kterou jeho čtenáři vyžadují, a to ještě není všechno. Až do této chvíle si Mike nebyl navzdory všem příznakům jistý; teď už byl. Olin se skutečně bojí pokoje 1408 a toho, co by se tam Mikeovi mohlo v noci stát.

„Samozřejmě, pane Oline.“

Olin jako dobrý hostitel sáhl po Mikeově tašce. „Dovolte.“

„To je dobré,“ řekl Mike. „Mám tam jen náhradní oblečení a kartáček na zuby.“

„Jste si jistý?“

„Ano,“ odpověděl Mike. „Už teď mám na sobě havajskou košili pro štěstí.“ Usmál se. „Odpuzuje duchy.“

Olin jeho úsměv neopětoval. Jen vzdychl, malý obtloustlý muž v žaketu s pečlivě uvázanou kravatou. „Výborně, pane Ensline. Pojďte se mnou.“

Ředitel hotelu působil v hale nejistě, téměř ušlápnutě. Ve své kanceláři vykládané dubem a s fotografiemi hotelu na stěnách (Dolphin otevřel v roce 1910 – Mike možná publikoval bez povšimnutí recenzentů v časopisech a velkých denících, ale podklady si sháněl) však jako by znovu získal ztracenou jistotu. Na podlaze ležel perský koberec. Dvě stojací lampy vrhaly příjemné žluté světlo. Na psacím stole vedle humidoru stála lampička se zeleným stínítkem. A vedle humidoru ležely také tři poslední knihy Mikea Enslina. Samozřejmě paperbacky, vázané knihy mu nevycházely. I můj hostitel si sháněl podklady, pomyslel si Mike.

Posadil se před psací stůl, protože předpokládal, že Olin si sedne za něj, jenže Olin ho překvapil. Přitáhl si židli vedle Mikea, dal si nohu přes nohu a pak se naklonil přes úhledné bříško, aby dosáhl na humidor.

„Doutník, pane Ensline?“

„Ne, díky, já nekouřím.“

Olin zabloudil očima k cigaretě za Mikeovým pravým uchem – vesele mu tam trčela pro brzké použití jako nějakému vtipnému reportérovi ze starých časů, který měl ještě za stuhou měkkého plstěného klobouku zastrčenou cedulku s nápisem TISK. Ta cigareta už se natolik stala součástí Mikeova vzhledu, že skutečně nevěděl, na co se Olin dívá. Potom se zasmál, vytáhl ji, podíval se na ni a pak se pohledem vrátil k Olinovi.

„Devět let jsem žádnou nevykouřil,“ řekl. „Bratr umřel na rakovinu plic. Po jeho smrti jsem toho nechal. Ta cigareta za uchem…“ Pokrčil rameny. „Částečně asi póza, částečně pověrčivost. Jako ta havajská košile. Nebo jako ty cigarety, které občas u lidí vidíte na stolech nebo na stěnách v krabičce, na které je nápis V PŘÍPADĚ NOUZE ROZBIJTE SKLO. Je 1408 kuřácký pokoj, pane Oline? Čistě pro případ, kdyby vypukla jaderná válka.“

„Vlastně je.“

„No,“ řekl Mike, „tak mám na té noční hlídce o jednu starost míň.“

Pan Olin znovu vzdychl, ale tenhle vzdech už nebyl tak nešťastný jako ten v hale. Ano, to je tou kanceláří, pomyslel si Mike. Ta kancelář na něj má zvláštní vliv. I dnes odpoledne, když tu Mike byl v doprovodu toho právníka, Robertsona, mu Olin připadal méně nervózní, hned jak sem vešli. A proč ne? Kde jinde by se měl člověk cítit na koni, když ne ve své kanceláři? Na stěně má hezké fotografie, na podlaze dobrý koberec a v humidoru dobré doutníky. Od roku 1910 tu spousta manažerů nepochybně uzavřela spoustu obchodů; ta kancelář působila svým způsobem stejně newyorsky jako ta blondýna v černých šatech s holými rameny, jako její vůně a její nevyslovený příslib elegantního newyorského sexu v časných ranních hodinách.

„Vy si stále nemyslíte, že bych vám tu myšlenku dokázal vymluvit, viďte?“ zeptal se Olin.

„Já vím, že nedokázal,“ řekl Mike a znovu si zasunul cigaretu za ucho. Nečesal si vlasy dozadu a nemastil si je Vitalisem nebo vlasovým olejem Wildroot jako ti někdejší barvití pisálkové v plstěných kloboucích, ale tu cigaretu si stejně každý den měnil, tak jako si měnil spodní prádlo. Člověk se za ušima potí, a když se na cigaretu večer pořádně podíval, než ji spláchl do záchodu, viděl na tenkém bílém papírku žlutooranžové stopy toho potu, což nikterak nezvýšilo jeho chuť zapálit si. Dvacet let kouřil třicet, někdy čtyřicet denně, ale to už měl za sebou. Zajímavější by byla odpověď na otázku, proč vůbec kouřil.

Olin sebral ze stolu hromádku paperbacků. „Upřímně doufám, že se mýlíte.“

Mike rozepnul zip na boční kapse své tašky a vytáhl malý diktafon Sony. „Nevadilo by vám, kdybych si náš rozhovor nahrál, pane Oline?“

Olin mávl rukou. Mike stiskl tlačítko nahrávání a na přístroji se rozsvítila červená kontrolka. Cívky se začaly otáčet.

Olin se zatím pomalu probíral knihami a četl si jejich názvy. Jako pokaždé, když Mike Enslin viděl své knihy v rukou někoho jiného, pocítil podivnou směsici emocí: hrdost, stísněnost, pobavení, odpor a stud. Po obchodní stránce se neměl zač stydět, posledních pět let ho docela slušně živily a nemusel se dělit o zisky s žádným „knižním parazitem“, jak jim říkal, možná tak trochu ze závisti jeho agent, protože Mike si to celé vymyslel sám. Po obchodním úspěchu první knížky by to nenapadlo jen blbce. Co taky napsat po Frankensteinovi než Frankensteinovu nevěstu?

Přesto odjel do Iowy. Studoval s Jane Smileyovou. Kdysi ho srovnávali se Stanleym Elkinem. Kdysi taky aspiroval na titul „Mladého básníka z Yale“ (nikdo ze současného okruhu jeho přátel a známých o tom neměl tušení). Ale když začal ředitel hotelu předčítat tituly jeho knih nahlas, zalitoval, že zapínal diktafon. Později si bude představovat, že v Olinově odměřeném hlasu zaslechl pohrdlivé tóny. Nevědomky se dotkl cigarety za uchem.

„Deset nocí v deseti strašidelných domech,“ četl Olin. „Deset nocí na deseti strašidelných hřbitovech. Deset nocí v deseti strašidelných hradech.“ S mírným úsměvem v koutcích úst vzhlédl k Mikeovi. „Dostal jste se s tím až do Skotska, a to nemluvím o Vídeňském lese. A všechno si můžete odečíst z daní, viďte? Je to ostatně vaše práce.“

„Chcete tím něco říct?“

„Jste velice citlivý, viďte?“ zeptal se Olin.

„Citlivý ano. Bázlivý ne. Jestli si myslíte, že mě kritikou mých knih odradíte od zkoumání vašeho hotelu –“

„Ale vůbec ne. Jen jsem byl zvědavý, nic víc. Před dvěma dny, když jste poprvé přišel se svým… požadavkem, jsem poslal Marcela – to je denní správce – aby mi ty knihy sehnal.“

„Byla to prosba, ne požadavek. A stále je. Slyšel jste pana Robertsona: příslušný zákon státu New York – nemluvě o dvou paragrafech občanského zákoníku – vám zakazuje odmítnout mi určitý pokoj, pokud o něj požádám a je volný. A pokoj 1408 volný je. On je v současné době stále volný.“

Jenže pan Olin se nechtěl vzdát hovoru o Mikeových třech posledních knihách – v hodnocení New York Times bestsellerech – alespoň zatím se nechtěl vzdát. Už potřetí jimi listoval. Mírné světlo lampičky se odráželo na jejich lesklých deskách, na kterých převládala červená barva. Červená barva prodává strašidelné knihy lépe než kterákoli jiná barva, řekli Mikeovi.

„Neměl jsem čas se do nich hlouběji ponořit,“ řekl Olin, „dostal jsem se k nim až dnes večer. Měl jsem dost práce, jako obvykle. Dolphin je podle newyorských měřítek malý, ale máme devadesátiprocentní obsazenost a s každým hostem, který vchází hlavním vchodem, přichází obvykle problém.“

„Jako já.“

Olin se pousmál. „Já bych řekl, že vy jste dost zvláštní problém, pane Ensline. Vy a pan Robertson a všechny ty vaše výhrůžky.“

Tohle Mikea značně rozčílilo. On nikomu nevyhrožoval, pokud za výhrůžku nelze považovat samotného Robertsona. A byl nucen vzít si právníka, stejně jako si člověk musí vzít páčidlo na dvířka skříňky se zrezivělým zámkem, do něhož už nejde klíč.

Tahle skříňka není tvoje, našeptával mu vnitřní hlas, ale zákony státu a země hovořily jinak. Ty zákony říkaly, že pokoj 1408 v hotelu Dolphin je jeho, pokud ho chce a pokud už ho neobsadil někdo před ním.

Začal si uvědomovat, že ho Olin pozoruje, stále s oním mírným úsměvem. Jako by téměř slovo od slova slyšel Mikeův vnitřní dialog. Byl to nepříjemný pocit a celá tahle schůzka byla pro Mikea nečekaně nepříjemná. Jako by se od chvíle, kdy vytáhl a zapnul diktafon (který obvykle ostatní odrazoval), dostal do defenzivy.

„Jestli má tohle všechno nějaký smysl, pane Oline, obávám se, že už mi nějakou chvíli uniká. A mám za sebou dlouhý den. Pokud jsme s tím dohadováním o čtrnáct set osmičce skončili, rád bych šel nahoru a –“

„Přečetl jsem si jednu tu… jak se jim říká? Eseje? Povídky?“

Mike jim říkal plátci účtů, ale tohle neměl v úmyslu říct do zapnutého diktafonu. Ani když ta páska byla jeho.

„Příběhy,“ usoudil Olin. „Četl jsem po jednom příběhu z každé knihy. Ze Strašidelných domů tu o Rilsbyho domě v Kansasu –“

„Ano, ty vraždy sekerou.“ Toho chlapa, který rozsekal celou šestičlennou rodinu, Eugenea Rilsbyho, nikdy nechytili.

„Přesně tak. A ten o té noci, kterou jste strávil u hrobů milenců na Aljašce, kteří spáchali sebevraždu – jak o nich lidé prohlašují, že je vídají v okolí Sitky – a pak ten popis oné noci na hradě Gartsby. Ten příběh vlastně byl dost zábavný, to mě překvapilo.“

Mike stražil uši, aby ve zmínkách o svých knihách zachytil sebemenší náznak pohrdání, a nepochyboval o tom, že občas zaslechl pohrdlivý tón, který tam však nebyl. Mike zjistil, že jen málokterý tvor na zemi je tak paranoidní jako spisovatel, který je v hloubi duše přesvědčený, že živoří, ale sám si skutečně nemyslel, že by ředitel hotelu jeho knihami pohrdal.

„Díky,“ řekl, „snad ano.“ Podíval se na diktafon. Jeho červené oko obvykle sledovalo toho druhého a ponoukalo ho, aby řekl nějakou pitomost. Teď mu však připadalo, že sleduje jeho samotného.

„Ale jistě, myslel jsem to jako kompliment.“ Olin poklepal na knihy.

„Počítám, že je přečtu. Už jen kvůli tomu, jak jsou napsané. Líbí se mi váš styl. Překvapilo mě, že jsem se musel bezděčně smát vašim nikterak příliš nadpřirozeným dobrodružstvím na hradě Gartsby, a překvapilo mě, že jste tak dobrý. A tak rafinovaný. Čekal jsem mnohem krvavější příběhy.“

Mike se duševně připravoval na to, co téměř nezbytně přijde dál, tedy na Olinovu variaci Co dělá taková hezká holka na takovémhle místě. Uhlazený hoteliér Olin, hostitel blondýn, které v černých šatech odcházejí do noci, dočasný ochránce neduživých důchodců ve smokincích, kteří si v hudební skříni hotelového baru pouštějí starou klasiku jako „Noc a den“. Olin, který nejspíš tráví volné večery četbou Prousta.

„Jenže tyhle knihy jsou i znepokojivé. Kdybych do nich nenahlédl, myslím, že bych se dneska večer neobtěžoval čekáním na vás. Když jsem viděl toho právníka s kufříkem, věděl jsem, že budete chtít bydlet v tom zatraceném pokoji a že nic, co řeknu, vás od toho neodradí. Ale ty knihy…“

Mike vypnul diktafon. Z toho červeného oka ho mrazilo v zádech.

„Chcete vědět, proč píšu tak pokleslou literaturu?“

„Předpokládám, že pro peníze,“ řekl Olin nevzrušeně. „A tak pokleslá zase není, alespoň podle mého soudu… ačkoliv je zajímavé, proč jste dospěl k takovému závěru.“

Mike cítil, jak mu tváře zalévá teplo. Vůbec se to nevyvíjelo tak, jak očekával; ještě nikdy nevypnul diktafon uprostřed rozhovoru. Olin se nezdál. On mě svedl na scestí, pomyslel si Mike. Dostrkal mě tam těma svýma buclatýma pěstěnýma ručičkama s úhlednými půlměsíčky nehtů.

„Zaujalo mě – udivilo mě – zjištění, že čtu práci inteligentního talentovaného muže, který nevěří jediné věci, kterou napíše.“

To není tak docela pravda, pomyslel si Mike. Napsal možná dva tucty příběhů, kterým věřil, ale zveřejnil jich jen pár. Během prvních osmnácti měsíců v New Yorku, kdy strádal ve službách plátku Village Voice, napsal stohy básní, kterým věřil. Ale věřil skutečně tomu, že bezhlavý duch Eugenea Rilsbyho bloumá za svitu měsíce opuštěnou kansaskou usedlostí? Ne. Strávil na té farmě noc, spal na zvlněném kuchyňském linoleu a neviděl nic než dvě myši, které se líně ploužily podél zdi. Strávil horkou letní noc v rozvalinách transylvánského hradu, kde údajně sídlil Vlad Tepes, a krev z něj sáli jen početní komáři. Během noci strávené u hrobu sériového vraha Jeffreyho Dahmera po něm šla ve dvě hodiny v noci bílá zakrvácená postava, která mávala nožem, ale zradilo ji chichotání poschovávaných přátel a na Mikea Enslina stejně ne-udělala žádný příšerný dojem; pubescentního ducha s gumovým nožem pořád ještě pozná. Jenže nic z toho nehodlal Olinovi vykládat. Nemohl si dovolit –

I když mohl. Diktafon (chyba od samého začátku, uvědomoval si teď) byl znovu vypnutý a tahle schůzka byla tak neveřejná, jak to jen šlo. Také začal Olina svým způsobem obdivovat. A když někoho obdivujete, chcete mu říkat pravdu.

„Ne,“ řekl, „já nevěřím ve zlé duchy požírající těla mrtvých ani v jiné duchy ani ve zvířátka s dlouhýma nohama. Podle mě je dobře, že nic takového neexistuje, protože nevěřím ani v žádného dobrého Pána, který nás před nimi může chránit. Tohle si myslím, ale přesto jsem si od samého začátku udržoval otevřenou mysl. Možná nikdy nedostanu Pulitzerovu cenu za zkoumání Štěkajícího ducha na hřbitově Mount Hope, ale kdyby se mi ukázal, poctivě bych o něm napsal.“

Olin něco řekl, jedno jediné slovo, ale příliš tiše na to, aby je Mike slyšel.

„Promiňte?“

„Řekl jsem ne.“ Olin se na něj téměř omluvně podíval.

Mike vzdychl. Olin si myslí, že je lhář. V takové chvíli vám zbývá buď zaujmout bojové postavení, nebo se naprosto zříct diskuse. „Nenecháme to najindy, pane Oline? Já teď půjdu nahoru a vyčistím si zuby. Třeba se mi v zrcadle zjeví Kevin O’Malley.“

Mike začal vstávat ze židle a Olin zdvihl buclatou ruku s pěstěnými nehty, aby ho zadržel. „Já neříkám, že jste lhář, pane Ensline, ale vy nevěříte. Duchové se zřídka zjeví tomu, kdo v ně nevěří, a pokud se zjeví, dotyčný je jen zřídka uvidí. Eugene Rilby by mohl kutálet svou useknutou hlavu přes celou vstupní halu svého domu, a vy byste to stejně neslyšel.“

Mike vstal a sáhl po své tašce. „Pokud je to tak, nemám se v pokoji 1408 čeho bát, ne?“

„Ale budete,“ řekl Olin. „Vy se budete bát, protože v tom pokoji žádní duchové nejsou a nikdy nebyli. Je tam něco – sám jsem to cítil – ale není to přítomnost ducha. V opuštěném domě nebo na starém hradě vám vaše nevíra může sloužit jako ochrana. V pokoji 1408 vás učiní ještě zranitelnějším. Nedělejte to, pane Ensline. Dneska jsem na vás čekal jen proto, abych vás požádal, poprosil – nedělejte to. Vy, který jste napsal tyhle zasvěcené duchařské příběhy s takovým nadhledem a humorem, jste poslední člověk na světě, který by do toho pokoje patřil.“ Mike to současně slyšel i neslyšel. A tys vypnul diktafon! zuřil v duchu. On mě nejdřív přivede do takových rozpaků, že vypnu diktafon, a pak se promění v Borise Karloffa, který moderuje Hvězdný duchařský víkend! Sakra! Stejně ho budu citovat. Když se mu to nebude líbit, ať si mě zažaluje.

Najednou ho posedla touha odejít nahoru, nejen proto, aby mohl načít dlouhou noc v rohovém hotelovém pokoji, kterou už by měl nejradši za sebou, ale hlavně proto, že si chtěl zapsat, co právě řekl Olin, dokud to měl v živé paměti.

„Dejte si něco k pití, pane Ensline.“

„Ne, já vážně –“

Pan Olin sáhl do kapsy saka a vytáhl klíč s dlouhým mosazným přívěskem. Mosaz byla stará, poškrábaná a zašlá. Bylo do ní vyryto 1408.

„Prosím,“ řekl Olin. „Vyhovte mi. Dejte mi ještě deset minut svého času – to vám stačí na malou skotskou – a já vám pak předám tenhle klíč. Udělal bych skoro všechno, abych vás přiměl ke změně názoru, ale troufám si tvrdit, že poznám, když je něco nevyhnutelné.“

„Vy tady pořád používáte klasické klíče?“ zeptal se Mike. „To je takové milé. Starosvětské.“

„Dolphin přešel na systém MagCard v roce 1979, kdy jsem nastoupil do funkce ředitele, pane Ensline. Pokoj 1408 je jediný, který se stále odemyká klíčem. Nebylo nutné dávat na jeho dveře zámek MagCard, protože tam nikdy nikdo nebydlí; platící host byl v pokoji naposledy v roce 1978.“

„To si děláte srandu!“ posadil se znovu Mike a znovu si připravil diktafon. Stiskl tlačítko nahrávání. „Ředitel hotelu pan Olin prohlašuje, že pokoj 1408 nebyl přes dvacet let pronajat platícímu hostu.“

„A ten pokoj taky nikdy nepotřeboval mít na dveřích MagCard, protože jsem si naprosto jistý, že by tam nefungoval. Nefungují tam ani digitální hodinky. Někdy jdou pozadu, někdy se prostě vypnou, ale čas podle nich neurčíte. V pokoji 1408 rozhodně ne. Stejné je to s kapesními kalkulačkami a mobilními telefony. Pokud máte pejdžr, pane Ensline, radím vám ho vypnout, protože v pokoji 1408 si bude pípat, jak bude chtít.“ Odmlčel se. „Ale ani jeho vypnutí nezaručuje úspěch; může se sám znovu zapnout. Jediný jistý způsob je vyndat baterie.“ Stiskl tlačítko STOP na diktafonu, aniž se na ně podíval; Mike předpokládal, že při diktování příkazů používá podobný typ přístroje. „Ale v podstatě je jediný možný způsob: vůbec do toho pokoje nechodit.“

„To nemůžu,“ řekl Mike, vzal si diktafon a znovu ho uložil, „ale myslím, že na toho panáka si udělat čas můžu.“

Zatímco Olin naléval skotskou v dubem obloženém baru s olejomalbou Páté Avenue na přelomu století, Mike se ho zeptal, jak může vědět, že v pokoji 1408 nefungují přístroje, když je od roku 1978 neobývaný.

„Nechtěl jsem ve vás vzbudit dojem, že tam od roku 1978 nikdo nevkročil,“ odpověděl Olin. „Přinejmenším jednou měsíčně tam zajdou pokojské, aby trochu poklidily. To znamená –“

„Já vím, co to znamená,“ přerušil ho Mike, který už asi čtyři měsíce pracoval na Deseti strašidelných hotelových pokojích. Malý úklid neobývaného pokoje zahrnuje vyvětrání, doplnění Ty-D-Bowl, aby byla voda v záchodové nádržce hezky modrá, a výměnu ručníků. Převlékání postelí zřejmě ne. Napadlo ho, že si měl vzít svůj spací pytel.

„Postel vám odpoledne převlékli, pane Ensline,“ sdělil mu Olin cestou od baru, jako by mu četl myšlenky.

„Nechte už toho pana Enslina. Říkejte mi Mikeu.“

„Myslím, že by mi to moc nešlo.“ Olin mu podal sklenku. „Tak na vás.“

„I na vás.“ Mike zdvihl sklenici, aby si s Olinem přiťukl, ale ten ucukl.

„Ne, na vás, pane Ensline. Trvám na tom. Dnes budeme pít oba na vás. Budete to potřebovat.“

Mike vzdychl, ťukl okrajem své sklenice o Olinovu a řekl: „Tak na mě. Vy byste dobře zapadl do nějakého hororového filmu, pane Oline. Hrál byste zasmušilého starého sluhu, který se snaží varovat mladou dvojici před návštěvou strašidelného hradu.“

Olin se posadil. „Tuhle roli jsem bohudík moc často hrát nemusel. Pokoj 1408 není uveden na žádné webové stránce na seznamu paranormálních lokalit –“

To se po vydání mé knihy změní, pomyslel si Mike a napil se.

„– a hotel Dolphin nepatří mezi zastávky turistických tras s touto tematikou, přestože zahrnují i Sherry-Netherland, Plazu a Park Lane. Udržovali jsme ho pokud možno v utajení, i když jeho historie přirozeně nemohla uniknout badateli, který měl trochu štěstí a byl dostatečně vytrvalý.“

Mike si dovolil pousmání.

„Veronique vyměnila ložní prádlo,“ řekl Olin. „Doprovázel jsem ji. Měl byste se cítit polichocen, pane Ensline: je to skoro, jako by vám ložní prádlo převlékala příslušnice královské rodiny. Veronique a její sestra přišly do Dolphinu jako pokojské v roce 1971 nebo 1972. Vee, jak jí říkáme, je v Dolphinu služebně nejstarší zaměstnankyní; je tu dokonce o šest let déle než já. Od té doby se vypracovala na hlavní pokojskou. Řekl bych, že postel nepřevlékala dobrých šest let, ale do pokoje 1408 chodila do roku 1992 jen ona – a její sestra. Veronique a Celeste byly dvojčata a díky tomuhle poutu byly vůči pokoji 1408… jak bych to řekl? Ne imunní, ale je to podobné… alespoň na tu krátkou dobu potřebnou k zběžnému úklidu.“

„Nechcete mi říct, že ta její sestra v tom pokoji zemřela, že ne?“

„Ale vůbec ne,“ řekl Olin. „Odešla odsud někdy v roce 1988 kvůli chatrnému zdraví. Ale nevylučuju, že ten pokoj se na zhoršení jejího duševního i psychického stavu podepsal.“

„Zdá se mi, že jsme dospěli k jakémusi srozumění, pane Oline. Doufám, že je neporuším, když vám řeknu, že mi to připadá směšné.“

Olin se zasmál. „Na studenta záhad jste dost věcný.“

„Musím, už kvůli svým čtenářům.“

„Myslím, že jsem ten pokoj mohl nechat tak, jak je,“ přemítal ředitel hotelu. „Zamknuté dveře, zhasnutá světla, zatažené závěsy, aby slunce nevyšisovalo koberec, přehoz přes postel, snídaňové menu ne na klice, ale na posteli… ale nesnesu pomyšlení, že by tam byl starý a zatuchlý vzduch jako v nějakém podkroví. Nesnesu pomyšlení, že by se tam vrstvil prach a vytvářely chuchvalce. Jsem snad proto puntičkářský, nebo rovnou posedlý?“

„Jste ředitel hotelu.“

„Snad je to tím. V každém případě Vee a Cee ten pokoj udržovaly – velmi zběžně – dokud Cee neodešla a Vee poprvé nepovýšila. Pak jsem tam posílal pokojské – vždycky po dvojicích a vždycky takové, které spolu dobře vycházely –“

„V naději, že pouto mezi nimi odolá duchům?“

„Ano, v to jsem doufal. A z duchů v tom pokoji si můžete dělat legraci, jak chcete, pane Ensline, ale jejich přítomnost pocítíte téměř okamžitě, o tom jsem přesvědčený. Ať je v tom pokoji cokoliv, plaché to není.

Mnohdy – kdykoliv jsem mohl – jsem tam chodil s těmi pokojskými, abych na ně dohlédl.“ Odmlčel se a po chvíli téměř zdráhavě dodal: „Abych je dostal ven, kdyby se začalo dít něco opravdu strašného. Ale to se nikdy nestalo. Některé měly záchvaty pláče – jedna záchvat smíchu – nevím, proč smích v téhle situaci působí děsivěji – a pár jich omdlelo. Ale nic tak strašného se nestalo. Za ta léta jsem měl dost času k provedení několika jednoduchých pokusů – s pejdžry a mobily a tak – ale taky to nebylo tak hrozné. Bohudík.“ Odmlčel se a pak dodal podivným bezbarvým tónem: „Jedna oslepla.“

„Cože?“

„Oslepla. Rommie Van Gelderová. Utírala prach z televize a najednou začala ječet. Zeptal jsem se jí, co se děje. Upustila prachovku, zakryla si rukama obličej a ječela, že je slepá… ale že vidí nějaké příšerné barvy. Ty zmizely téměř hned, jak jsem ji vyvedl z pokoje, a než jsme došli chodbou k výtahu, zrak se jí začal vracet.“

„Tohle všechno mi říkáte, abyste mě vyděsil, viďte, pane Oline? Abyste mě odradil.“

„To skutečně ne. Vy přece znáte historii toho pokoje, počínaje sebevraždou jeho prvního obyvatele.“

Mike ji znal. Kevin O’Malley, prodejce šicích strojů, si vzal život skokem z okna 13. října 1910 a nechal po sobě manželku a sedm dětí.

„Z jediného okna toho pokoje skočilo pět mužů a jedna žena, pane Ensline. Tři ženy a jeden muž se v tom pokoji otrávili prášky, dva mrtvé našli v posteli, dva v koupelně, jednoho ve vaně a jednoho sedícího na toaletě. V roce 1970 se jeden muž oběsil ve skříni –“

„Henry Storkin,“ řekl Mike. „To byla pravděpodobně nehoda – erotická asfyxie.“

„Možná. Ale byl tu také Randolph Hyde, který si podřezal zápěstí, a než vykrvácel, uřízl si ještě genitálie. To už nebyla erotická asfyxie. Jde o to, pane Ensline, že když vás neodradí ani dvanáct sebevražd za šedesát osm let, pochybuji, že by vás odradily vzdechy a fibrilace několika pokojských.“

Vzdechy a fibrilace, to je dobré, pomyslel si Mike a napadlo ho, jestli by to nemohl převzít do své knihy.

„Jen několik těch dvojic bylo ochotno jít do toho pokoje poklidit víc než párkrát,“ řekl Olin a jedním douškem dopil svou sklenici.

„Kromě těch francouzských dvojčat.“

„Vee a Cee, to je pravda,“ přikývl Olin.

Mikea však nezajímaly pokojské a jejich… jak to říkal Olin? vzdechy a fibrilace. Starosti mu spíš dělal výčet těch sebevražd… jako by byl předtím tak tupý, že mu unikl ne samotný fakt, ale jeho význam. Jak Abraham Lincoln, tak John Kennedy měli viceprezidenty, kteří se jmenovali Johnson; jména Lincoln a Kennedy mají po sedmi písmenech, jak Lincoln tak Kennedy byli zvoleni v roce končícím 60. O čem všechny tyhle shody okolností vypovídají? Vůbec o ničem.

„Ty sebevraždy se do mé knihy náramně hodí,“ řekl Mike, „ale protože mám vypnutý magnetofon, můžu vám říct, že jsou způsobeny jevem, který jeden můj známý statistik nazývá řetězovým efektem.“

„Charles Dickens psal o bramborovém efektu,“ řekl Olin.

„Promiňte?“

„Když duch Jacoba Marleyho poprvé promluví na Scrooge, Scrooge mu řekne, že může být pouhou hromádkou hořčice nebo kouskem nedovařeného bramboru.“

„To má být zábavné?“ zeptal se Mike poněkud chladně.

„Nic z toho mi zábavné nepřipadá, pane Ensline. Vůbec nic. Teď mě pozorně poslouchejte. Sestra Vee, Celeste, zemřela na srdeční záchvat. Připomenu, že od raného mládí trpěla Alzheimerovou chorobou.“

„Přesto se její sestra těší dobrému zdraví, podle toho, co jste mi už řekl. Vlastně je to ukázka amerického úspěchu. Stejně jako vy sám, pane Oline, podle toho, jak vypadáte. Kolikrát jste navštívil pokoj 1408? Stokrát? Dvěstěkrát?“

„Vždycky jen na krátkou dobu,“ řekl Olin. „Je to jako vejít do pokoje naplněného jedovatým plynem. Když zadržíte dech, nic se vám nestane. Vidím, že se vám to přirovnání nelíbí. Nepochybně je považujete za pokroucené, možná směšné. Já si přesto myslím, že je přiléhavé.“

Opřel si bradu o napnuté prsty.

„Je také možné, že někteří lidé reagují na to, co žije v tom pokoji, rychleji a prudčeji, stejně jako se někteří lidé, kteří se potápějí s akvalungem, přizpůsobují rychleji než jiní. Za dobu téměř staleté existence hotelu si personál vypěstoval vědomí, že pokoj 1408 je otrávený. Je to součástí historie hotelu, pane Ensline. Nikdo o tom nemluví, stejně jako o tom, že ve většině hotelů je čtrnácté patro ve skutečnosti třinácté… ale všichni to vědí. Kdybychom měli k dispozici všechna fakta a záznamy vztahující se k tomu pokoji, byl by to úžasný příběh… ještě znepokojivější, než by se vašim čtenářům mohlo líbit. Řekl bych například, že každý newyorský hotel má své sebevraždy, ale vsadil bych život na to, že tucet v jednom pokoji jich má pouze Dolphin. A když ponechám stranou Celeste Romandeauovou, co přirozená úmrtí v tom pokoji? Takzvaná přirozená úmrtí.“

„Kolik jich bylo?“ Myšlenka na přirozená úmrtí v pokoji 1408 Mikea nikdy nenapadla.

„Třicet,“ odpověděl Olin. „Nejméně třicet. O třiceti vím.“

„Vy lžete!“ vyhrkl, než si to stačil uvědomit.

„Ne, pane Ensline, ujišťuji vás, že nelžu. Opravdu jste si myslel, že necháváme ten pokoj volný jen z nějaké babské pověrčivosti nebo kvůli nějakým směšným newyorským báchorkám? Kvůli tomu, že každý starý dobrý newyorský hotel má mít svého neklidného ducha, který v jednom pokoji řinčí neviditelnými řetězy?“

Mike Enslin si uvědomil, že podobná myšlenka – byť přímo nevyslovená, ale stejně – byla v jeho nové knize o deseti nocích skrytě přítomná. A slyšet Olina ji pohrdlivě vyslovit popuzeným tónem vědce, který se ošklíbá nad domorodým čarodějem, který šamansky rozhazuje rukama, Mikeovu rozmrzelost nikterak nerozptýlilo.

„V hotelové branži máme své pověry a tradice, ale nedopustíme, aby nám překážely v obchodě, pane Ensline. Na Středozápadě, kde jsem v téhle branži začínal, mají takové přísloví: ‚Když jsou ve městě dobytkáři, ne-existují pokoje, kde by byl průvan.‘ Pokud máme volné pokoje, zaplníme je. Z tohoto pravidla jsem učinil jedinou výjimku – a teď o ní poprvé hovořím – a to v případě pokoje 1408, pokoje ve třináctém poschodí, jehož číslice dávají součet třináct.“

Olin se na Mikea Enslina nevzrušeně podíval.

„Je to nejen pokoj sebevražd, ale i mrtvic, infarktů a epileptických záchvatů. Jeden muž, který v tom pokoji bydlel – to bylo ve třiasedmdesátém roce – se prokazatelně utopil v misce polévky. Nepochybně byste to označil za směšné, ale já jsem mluvil s tehdejším šéfem hotelové ochranky, který viděl úmrtní list. Síla toho, co v tom pokoji sídlí, zjevně ochabuje kolem poledne, což je doba, kdy se uklízejí pokoje, a přesto znám pár pokojských, které v tom pokoji uklízely a teď trpí srdečními problémy, rozedmou plic, cukrovkou. Před třemi lety byl na tom poschodí problém s topením a tehdejší šéf údržby pan Neal musel jít kontrolovat topná tělesa do několika pokojů, mezi nimi i do pokoje 1408. Po jeho návštěvě i potom vypadal celkem normálně, ale odpoledne následujícího dne zemřel na masivní krvácení do mozku.“

„Shoda okolností,“ řekl Mike. Přesto nemohl popřít, že Olin je dobrý. Kdyby dělal vedoucího na letním táboře, už při prvním vyprávění strašidelných příběhů u táboráku by vyděsil devadesát procent dětí.

„Shoda okolností,“ opakoval Olin tiše a ani ne příliš pohrdlivě a podával Mikeovi klíč se starým mosazným přívěskem. „Jak jste na tom se srdcem, pane Ensline? Nemluvím o krevním tlaku, ale psychickém stavu.“

Mike zjistil, že zdvihnout ruku ho stojí obrovské úsilí… ale jakmile s ní pohnul, už to šlo dobře. Sáhl po klíči bez sebemenšího zachvění v konečcích prstů, aspoň jak to viděl on.

„S tím vším jsem na tom dobře,“ řekl a uchopil zašlý mosazný přívěsek. „A navíc mám svou havajskou košili pro štěstí.“

Olin trval na tom, že s Mikem vyjede výtahem do čtrnáctého patra, a Mike nic nenamítal. Zajímalo ho, jestli se z pana Olina mimo ředitelskou kancelář stane opět ten ušlápnutý pan Olin, lokaj, který upadl do spisovatelových spárů.

Zastavil je muž ve smokinku – Mike ho tipoval na vedoucího restaurace nebo vrchního číšníka – podal Olinovi tenký svazek papírů a řekl mu něco francouzsky. Olin zamumlal odpověď, přikývl a rychle se podepsal. Muzikant v baru teď hrál „Podzim v New Yorku“. Z té dálky to znělo s ozvěnou, jako nějaká hudba ze snu.

Muž ve smokinku řekl „Merci bien“ a šel si po svém, stejně jako Mike s ředitelem hotelu. Olin se znovu zeptal, jestli Mikeovi nemá vzít tašku, a Mike to znovu odmítl. Ve výtahu Mike bezděčně upřel oči na tři úhledné řady tlačítek. Všechno bylo, jak má být, ale přesto… při pozornějším pohledu jste zjistili, že nad tlačítkem s dvanáctkou je tlačítko se čtrnáctkou. Jako by, napadlo Mikea, mohli potlačit existenci čísla jen tím, že ho vynechají na ovládacím panelu výtahu. Pošetilost, a přesto měl Olin pravdu: dělá se to na celém světě.

Když se výtah rozjel, Mike řekl: „Něco by mě zajímalo. Proč jste si prostě nevymysleli fiktivního hosta pokoje 1408, když vás děsí tak strašně, jak říkáte? Ostatně, pane Oline, proč ho neprohlásíte za svou vlastní rezidenci?“

„Zřejmě jsem se bál, že bych mohl být nařčen z podvodu, když ne lidmi zodpovědnými za uplatňování státních a federálních občansko-právních předpisů – hoteloví zaměstnanci mají k občansko-právním předpisům stejný vztah jako mnozí vaši čtenáři k nočnímu řinčení řetězů – tak mými šéfy, kdyby se o tom doslechli. Když nedokážu přesvědčit vás, abyste se od toho pokoje držel dál, pochybuju, že bych přesvědčil správní radu Stanley Corporation, že jsem z nabídky stáhl dokonale zařízený pokoj, protože jsem se bál, že občas vyděsí nějakého obchodního cestujícího natolik, že vyskočí z okna a rozplácne se na Šedesáté první ulici.“

Tohle Mikea znepokojilo nejvíc ze všeho, co dosud Olin řekl. Protože on už se mě nesnaží přesvědčit, pomyslel si. Jakkoli přesvědčivý dokázal být ve své ředitelské kanceláři – možná to způsobovaly nějaké vibrace vycházející z toho perského koberce – mimo kancelář tuto schopnost ztrácel. Zodpovědný byl stále, to ano, to bylo vidět, když tomu člověku podepisoval ty papíry, ale přesvědčivý už ne. Už z něj nevyzařoval žádný osobní magnetismus. Tady ne. V každém případě tomu věří. Všemu tomu věří. Nade dveřmi se rozsvítila dvanáctka a po ní čtrnáctka. Výtah zastavil.

Dveře se otevřely do naprosto obyčejné hotelové chodby s rudozlatým kobercem (rozhodně žádným peršanem), a elektrickými lampami, které vypadaly jako plynové lucerny z devatenáctého století.

„Tak jsme tu,“ řekl Olin. „Tohle je vaše poschodí. Omluvte mě, že vás tady opustím. Pokoj 1408 je vlevo, na konci chodby. Pokud nutně nemusím, nechodím dál než sem.“

Mike Enslin vyšel z výtahu a připadalo mu, že má nohy těžší, než by měl mít. Obrátil se zpátky k Olinovi, obtloustlému mužíkovi v černém saku s pečlivě uvázanou kravatou vínové barvy. Udržované ruce měl teď Olin sepjaté za zády a Mike si všiml, že je v obličeji bílý jako křída. Na vysokém čele bez vrásek se mu perlily krůpěje potu.

„V pokoji je přirozeně telefon,“ řekl Olin. „Můžete zkusit zavolat, kdybyste měl nějaké potíže, ale pochybuju, že bude fungovat, pokud to ten pokoj nebude chtít.“

Mike přemýšlel o nějaké konverzační odpovědi, jako že aspoň ušetří za pokojovou službu, ale najednou zjistil, že má jazyk stejně těžký jako nohy. Jen mu tak bezvládně ležel v ústech.

Olin vytáhl zpoza zad jednu ruku a Mike viděl, že se chvěje. „Pane Ensline,“ řekl. „Mikeu. Nedělejte to. Proboha –“

Než to stihl doříct, dveře výtahu se zavřely. Mike chvíli zůstal stát v dokonalém tichu chodby newyorského hotelu Dolphin na poschodí, které by nikdo z personálu neoznačil za třinácté, a přemýšlel o tom, že si přivolá výtah.

Jenže kdyby to udělal, Olin by vyhrál. A v místě, kde měla být nejlepší kapitola jeho nové knihy, by zelo hluboké prázdno. Čtenáři by to možná nevěděli, jeho vydavatel a jeho agent by to možná nevěděli, právník Robertson by to možná nevěděl… ale on by to věděl.

Takže místo přivolání výtahu si sáhl na cigaretu za uchem – aniž by to úzkostlivé gesto vnímal – a letmo se dotkl límce své košile pro štěstí. Pak se vydal chodbou k pokoji 1408 a jeho malá taška s věcmi na jednu noc se mu houpala u nohy.

II

Nejzajímavější z toho, co zbylo po krátkém pobytu Mikea Enslina v pokoji 1408 (trval asi sedmdesát minut) byl jedenáctiminutový zvukový záznam v jeho diktafonu, který byl trochu očouzený, ale jinak naprosto funkční. A nejúžasnější na jeho komentářích bylo, jak málo jich bylo. A jak byly čím dál podivnější.

Diktafon dostal jako dárek od své bývalé manželky, s níž stále, pět let po rozvodu, udržoval přátelské styky. Na svou první „expedici“ (na Rilsbyho kansaskou farmu) si ho vzal až z nějakého dodatečného popudu společně s pěti bloky žlutých papírů a koženým pouzdrem s dobře ořezanými tužkami. Když o tři knihy později dorazil ke dveřím pokoje 1408, měl jediné pero, poznámkový blok a pět prázdných devadesátiminutových kazet, nepočítaje tu, kterou před odchodem ze svého bytu do přístroje založil.

Časem zjistil, že mluvené poznámky mu poslouží líp než ty psané: mohl si rovnou nahrávat historky, některé z nich zatraceně dobré – například jak se na něj vrhli netopýři ve věži údajně strašidelného hradu Gartsby. Ječel jako holka při první návštěvě pouťového domu hrůzy. Přátele, kteří ten záznam slyšeli, to bez výjimky pobavilo.

Malý diktafon byl také praktičtější než psané poznámky, zvlášť když jste byli v příšerné zimě na hřbitově v New Brunswicku a poryv větru s deštěm vám ve tři v noci porazil stan. Za takových okolností byste si poznámky dělali jen těžko, ale mluvit jste mohli… a Mike taky mluvil a celou dobu, co vylézal z promoklého vyvlátého stanu, nespouštěl oči z uklidňující červené kontrolky. Za léta „expedic“ se diktafon Sony stal jeho přítelem. Na tenoučký pásek odvíjející se mezi dvěma kotoučky se mu nikdy nepodařilo zachytit žádnou skutečně nadpřirozenou událost, a to se vztahovalo i na útržkovité komentáře z pokoje 1408, ale asi není příliš překvapivé, že si k přístroji vypěstoval tak láskyplný vztah. Řidiči kamionů také milují své Kenworthy a Jimmy-Petey; spisovatelé si hýčkají určité pero nebo otlučený psací stroj; profesionální uklízečky by se za nic nevzdaly svého starého electroluxu. Mike nikdy nemusel čelit skutečnému duchovi nebo psychokinetickému jevu a mít na svou ochranu jen diktafon – vlastní verzi kříže a svazku česneku – ale měl ho u sebe za mnoha chladných a nepříjemných nocí. Byl tvrdošíjný, ale to neznamená, že neměl lidské slabosti.

Jeho problémy s pokojem 1408 začaly ještě před tím, než do něj vešel.

Dveře byly zkroucené.

Ne moc, ale zkroucené byly. Vlevo byly mírně vychýlené. Okamžitě mu to evokovalo záběr z nějakého hororového filmu, kde režisér ilustruje duševní utrpení postavy tím, že zabírá situaci z jejího pohledu. A vzápětí to v něm vyvolalo další asociaci – jak vypadají dveře, když jste na lodi za bouřlivého počasí. Mírně se pohybují v závěsech sem a tam, vlevo vpravo, nahoru dolů, až se vám dělá špatně od žaludku. Ne že by se mu teď dělalo špatně od žaludku, to vůbec ne, i když –

Ale ano, dělá. Trochu ano.

A taky to řekl, i když jen kvůli Olinově poznámce, že jeho přístup mu znemožňuje objektivitu na poli nepochybně subjektivní duchařské žurnalistiky.

Sehnul se (s vědomím, že ten mdlý pocit odezní hned, jak spustí oči z těch mírně pokroucených dveří), rozepnul zip na kapse své tašky a vytáhl diktafon. Když se narovnával, stiskl tlačítko nahrávání, uviděl, jak se rozsvítila červená kontrolka, a otevřel ústa, aby řekl: „Dveře pokoje 1408 mě vítají svým originálním způsobem; zdá se, že jsou zkroucené, vlevo mírně vychýlené.“

Řekl Dveře, a to bylo všechno. Kdybyste si ten záznam poslechli, to slovo byste slyšeli zcela zřetelně. Dveře a pak cvaknutí tlačítka STOP. Protože ty dveře zkroucené nebyly. Byly dokonale rovné. Mike se otočil, podíval se přes chodbu na dveře pokoje 1409 a pak znovu na dveře pokoje 1408. Oboje dveře byly stejné, bílé se zlatou tabulkou s číslem a zlatou klikou. A oboje dokonale rovné.

Mike se sklonil, rukou, v níž měl diktafon, zdvihl svou tašku, zdvihl i druhou ruku s klíčem, ale znovu se zarazil.

Dveře byly opět zkroucené.

Tentokrát byly mírně vychýlené vpravo.

„To je směšné,“ zamumlal Mike, ale znovu se mu začalo dělat špatně od žaludku. Nebylo to jako mořská nemoc; tohle byla mořská nemoc. Před pár lety plul do Anglie na Queen Elisabeth II a jedna noc byla mimořádně bouřlivá. Nejzřetelněji si Mike pamatoval, jak ležel na posteli ve své kajutě a pořád se mu chtělo zvracet, ale nemohl. A jak se ta žaludeční nevolnost a závrať zhoršovaly, když se podíval na dveře… nebo na stůl… nebo na židli… jak se pohybují sem a tam, doprava doleva, nahoru dolů…

Za to může Olin, pomyslel si. To je přesně to, co chtěl. On si tě na to zformoval, kamaráde. On si tě na to připravil. Ten by se teď asi smál, kdyby tě viděl, jak –

Zarazil se, když si uvědomil, že Olin ho pravděpodobně vidí. Mike se podíval chodbou k výtahu a téměř si neuvědomil, že ho ten pocit mírně rozbouřeného žaludku opustil ve chvíli, kdy se přestal dívat na dveře. U stropu vlevo od výtahů uviděl to, co očekával – průmyslovou kameru. Právě teď se možná na její záběry dívá někdo z ochranky a Mike by se byl vsadil, že Olin stojí hned vedle něj a oba se smějí jako opice. Tohle ho naučí chodit si sem s právníkem, vytahovat se, říká Olin. Koukněte na něj, odpovídá chlápek z ochranky a rozřehtá se ještě víc. Je bílej jako samotnej duch, a to ještě nestrčil klíč do zámku. Dostal jste ho, šéfe! Spolkl to i s navijákem!

Já vám ještě ukážu, pomyslel si Mike. Byl jsem v Rilsbyho domě, spal jsem v pokoji, kde zabil nejmíň dva lidi – a opravdu jsem spal – ať už tomu věříte nebo ne. Strávil jsem noc u hrobu Jeffreyho Dahmera a další u hrobu H. P. Lovecrafta; čistil jsem si zuby vedle vany, kde Sira Davida Smythe údajně utopily jeho dvě manželky. Historek od táboráku jsem se přestal děsit už dávno. Takže já vám ještě ukážu!

Podíval se znovu na dveře a byly rovné. Odfrkl si, zasunul klíč do zámku a otočil jím. Dveře se otevřely. Mike vešel. Dveře se za ním pomalu nezavřely, ale zaklaply, když sahal po vypínači, a on se ocitl ve tmě (zmírněné z protější budovy světly, která sem dopadala oknem). Našel vypínač a rozsvítil lustr s křišťálovými přívěsky a stojací lampu na psacím stole u vzdálené stěny pokoje.

Okno bylo přímo nad tím stolem, takže ten, kdo u něj něco psal, mohl přerušit práci a podívat se na Šedesátou první ulici… nebo vyskočit na Šedesátou první ulici, pokud měl to puzení. Jenže – Mike hned za dveřmi položil tašku, zavřel dveře a znovu zapnul nahrávání. Červená kontrolka se rozsvítila.

„Podle Olina vyskočilo z toho okna, na které se dívám, šest lidí,“ řekl, „ale já dnes večer žádné skoky ze čtrnáctého – promiňte, třináctého – patra hotelu Dolphin provozovat nebudu. Zvenčí je na něm stejně železná nebo ocelová síť. Jistota je jistota. Pokoj 1408 je vlastně apartmá, které má obývací část a ložnici. V obývací části, kde se nacházím, jsou dvě židle, pohovka, psací stůl a skříň, v které je patrně televize a minibar. Koberec není ničím pozoruhodný – v Olinově hotelu žádné skvrny nenajdete, věřte mi. Stejně tak tapety. Ty jsou… počkat…“

V tuto chvíli posluchač uslyší další cvaknutí, jak Mike přerušil nahrá-vání. Všechny stručné poznámky na nahrávce jsou přerušované, na rozdíl od těch dalších asi sto padesáti kazet, které jsou ve vlastnictví jeho literárního agenta. Navíc je jeho hlas stále úzkostnější. Není to hlas člověka, který pracuje, ale hlas vykolejeného jedince, který si bezděčně povídá pro sebe, aniž si to uvědomuje. Útržkovitá povaha nahrávky v kombinaci se stále vyděšenějším verbálním projevem působí na posluchače stísněně. Mnozí se dožadují vypnutí diktafonu dlouho před tím, než záznam skončí. Pouhá slova na papíře nemohou výstižně vyjádřit posluchačovo rostoucí přesvědčení, že naslouchá člověku, který ztrácí když ne rozum, tak smysl pro realitu, ale i ta pouhá slova sama o sobě naznačují, že se tam něco děje.

V tuto chvíli si Mike všiml obrazů na stěnách. Byly tam tři. Dáma na schodišti ve večerních šatech ve stylu dvacátých let, plachetnice na moři ve stylu reprodukcí od Curriera a Ivese a zátiší s ovocem, na němž měly jablka, pomeranče i banány nepříjemný oranžový odstín. Všechny tři obrazy byly zasklené a všechny visely nakřivo. Už to chtěl říct do magnetofonu, ale co je tak zvláštního na třech nakřivo visících obrazech? To, že byly zkřivené dveře… to má něco ze starého kouzla Kabinetu doktora Caligariho. I když ty dveře zkřivené nebyly, to ho jen na chvíli ošálil zrak, nic víc.

Dáma na schodišti byla vychýlená doleva stejně jako plachetnice, u jejíhož zábradlí se shromáždili britští námořníci v kalhotách do zvonu k pozorování hejna létajících ryb. Žlutooranžové ovoce – Mikeovi připadalo jako nasvícené dusivým rovníkovým sluncem, pouštním sluncem Paula Bowlese – se naklánělo doprava. I když nebyl žádný puntičkář, obešel pokoj a obrazy narovnal. Když se díval, jak visí nakřivo, začalo se mu zase dělat trochu špatně. Nijak ho to nepřekvapovalo. Člověk je k tomu stále náchylnější; to zjistil už na Queen Elisabeth II. Řekli mu, že když překoná to období vzrůstající náchylnosti k nevolnosti, obvykle si zvykne… „pak už má námořnický nohy“, jak mu řekl jeden starý námořník. Mike nejezdil lodí tolik, aby si vypěstoval námořnické nohy, ani o to moc nestál. Zůstaly mu obyčejné suchozemské nohy, ale pokud si narovnáním těch tří obrazů v nezajímavém obývacím pokoji uklidní žaludek, bude to jen dobře.

Skla chránící obrazy byla zaprášená. Když přejel prsty po zátiší, zůstaly po nich dvě souběžné čáry. Prach byl na dotek mastný a kluzký. Jako hedvábí, než podlehne rozkladu, napadlo ho, ale nahrát to rozhodně nehodlal. Jak by on mohl vědět, jaké je na omak hedvábí před rozkladem? Byla to opilecká myšlenka.

Když obrazy narovnal, poodstoupil a postupně si je prohlédl: dámu ve večerních šatech vedle dveří do ložnice, loď plavící se po sedmi mořích vlevo od psacího stolu a konečně odporné (a dost špatně namalované) ovoce u skříně s televizí. Téměř očekával, že budou znovu nakřivo nebo že se pohnou, když se na ně podívá, tak jak se to stává ve filmech, jako je Dům na strašidelném kopci, a ve starých epizodách Zóny soumraku, jenže obrazy zůstaly viset rovně. Ne že by viděl něco nadpřirozeného nebo paranormálního v tom, kdyby se vrátily do původního stavu, říkal si, lidé, kteří nechali kouření – bezděčně se dotkl cigarety za uchem – chtějí kouřit dál a obrazy, které visely nakřivo od dob, kdy byl prezidentem Nixon, chtějí viset nakřivo dál. A není pochyb o tom, že tu jsou už dlouho, pomyslel si Mike; kdybych je odklonil od zdi, viděl bych pod nimi světlejší tapetu. Nebo svíjející se červy, jako když obrátíme kámen.

Na té myšlence bylo něco úděsného a odporného; živě si představil slepé bílé červy, kteří se vyvalují z bledé tapety jako hnis.

Mike vzal diktafon, stiskl tlačítko nahrávání a řekl: „Olin ve mně nepochybně spustil řetězec myšlenek. Chtěl ve mně probudit strach, a to se mu určitě podařilo. Nerad bych…“ Nerad by co? Nerad by byl rasista? Mělo to znamenat, že v něm probouzejí strach Židé? Ale to je směšné, to je naprostý nesmysl. To –

V tuto chvíli Mike Enslin na záznamu zcela zřetelně říká: „Musím se vzpamatovat, a to hned.“ Následuje další cvaknutí, jak vypnul nahrávání.

Zavřel oči a čtyřikrát se dlouze nadechl a vydechl a mezi tím vždycky na pět vteřin zadržel dech. Nic podobného se mu nikdy nestalo – ani v údajně strašidelných domech, ani na údajně strašidelných hřbitovech, ani v údajně strašidelných hradech. Nepřipadal si, že ho někdo nebo něco straší; připadal si jako omámený špatnou lacinou trávou.

Tohle udělal Olin. Olin tě zhypnotizoval, ale ty se z toho dostaneš. Ty v tomhle zatraceném pokoji strávíš noc, a nejen proto, že je to nejlepší místo, na jakém jsi kdy byl – vynecháš Olina a máš toho už teď skoro dost na nejlepší strašidelný příběh desetiletí – ale proto, že Olin nesmí vyhrát. On a ty jeho nesmyslné kecy o třiceti lidech, kteří tu umřeli – to prostě nesmí vyhrát. Já jsem ten, kdo to tu má pod palcem, takže nádech… a výdech. Nádech… a výdech. Nádech… a výdech…

Takhle pokračoval skoro devadesát vteřin, a když znovu otevřel oči, cítil se normálně. Obrazy na stěnách? Stále rovně. Ovoce v míse? Stále žluto-oranžové a ošklivější než předtím. Pouštní ovoce. Sněz jeden plod a budeš srát, až tě to bude bolet.

Stiskl tlačítko nahrávání. Červená kontrolka se rozsvítila. „Tak minutu dvě jsem měl trochu závrať,“ řekl, když přecházel k psacímu stolu. „Mohla to být kocovina z těch Olinových historek, ale mohl jsem uvěřit, že je tu skutečně něco přítomné.“ Nic takového samozřejmě necítil, ale jakmile to měl nahrané, mohl si napsat skoro všechno, co se mu zachtělo.

„Vzduch je zatuchlý. Ne že by v něm bylo cítit plíseň nebo nějaký puch – Olin říkal, že tu při každém úklidu větrají – jenže ten úklid je rychlý a… ano… je zatuchlý. Á, podívejme se na tohle.“

Na psacím stole byl popelník, malý popelník ze silného skla, jaké bývají skoro ve všech hotelích, a v něm kartonek zápalek. A na něm nálepka s hotelem Dolphin. Před hotelem stál usměvavý dveřník ve starobylé uniformě s nárameníky se zlatými třásněmi a čepicí, která vypadala, jako by patřila do gaybaru, na hlavu motorkáře, oděného jen do několika stříbrných piercingů. Po Páté Avenue před hotelem projížděla auta z jiných časů – packardy a hudsony a studebakery a chryslery s křídly.

„Ten kartonek sirek v popelníku vypadá jako z roku 1955,“ řekl Mike a zasunul ho do kapsičky své havajské košile pro štěstí. „Nechám si ho na památku. A teď je čas trochu tady vyvětrat.“

Ze záznamu se ozývá zvuk, jak Mike Enslin pokládá diktafon, zřejmě na psací stůl. Pak nastává odmlka, po chvíli následovaná neurčitými zvuky a usilovným hekáním. Další odmlka a skřípavý zvuk. „Úspěch!“ říká. Tohle je trochu mimo mikrofon, ale pak už se přibližuje.

„Úspěch!“ opakuje Mike a bere diktafon ze stolu. „Se spodní polovinou jsem nepohnul… jako by byla přibitá… ale horní polovina šla dobře. Slyším hluk z Páté Avenue a troubení aut na mě působí uklidňujícím dojmem. Někdo hraje na saxofon, zřejmě před hotelem Plaza, který je o dva bloky dál na protější straně ulice. Připomíná mi to mého bratra.“ Mike se náhle zarazil a podíval se na červenou kontrolku. Připadalo mu, že svítí vyčítavě. Bratra? Bratr je mrtvý, další padlý voják v tabákové válce. Pak se uklidnil. No a co? Z téhle války vyšel Michael Enslin jako vítěz. Pokud jde o Donalda Enslina…

„Mého bratra ve skutečnosti sežrali jednu zimu vlci u connecticutské dálnice,“ řekl, zasmál se a zastavil nahrávání. Na záznamu je toho ještě víc – o něco málo víc – ale tohle je poslední věta, která má nějakou logiku… poslední věta, jíž lze přičíst nějaký smysl.

Mike se otočil na podpatku a podíval se na obrazy. Stále visely dokonale rovně, hodné obrázky. I když to zátiší – neuvěřitelně ošklivá věc.

Znovu zapnul nahrávání a řekl do diktafonu dvě slova – kouřící pomeranče. Pak ho znovu vypnul a přešel přes pokoj ke dveřím do ložnice. Zastavil se u dámy ve večerních šatech a zatápal ve tmě ložnice po vypínači. Za jediný krátký okamžik si uvědomil

(je to jako kůže, jako stará mrtvá kůže),

že s těmi tapetami pod jeho dlaní není něco v pořádku, a pak už prsty nahmátl vypínač. Ložnici zaplavilo žluté světlo ze stropního lustru ověšeného skleněnými cingrlátky. Manželská postel se skrývala pod oranžovým přehozem.

„Proč ‚skrývala?‘“ zeptal se diktafonu a vzápětí zastavil nahrávání. Vešel do ložnice, fascinován sálající pustinou přehozu a tumorózními vybouleninami polštářů pod ním. Tady má spát? V žádném případě, pane. To by bylo jako spát v tom proklatém zátiší, v tom dusném pokoji Paula Bowlese, v pokoji pro šílené expatriované Angličany, kteří oslepli od syfilidy, kterou chytili při souložích s vlastními matkami, z pokoje jako z filmu s Laurencem Harveym nebo Jeremym Ironsem, tedy herci, které si člověk zcela přirozeně spojuje s nadpřirozenými jevy.

Mike zapnul nahrávání, červená kontrolka se rozsvítila a on řekl: „Orfeus v Orfeu“ a znovu diktafon vypnul. Došel k posteli. Přehoz žlutooranžově zářil. Tapety, za denního světla možná krémové, získaly žlutooranžový odstín přehozu. Po obou stranách postele byly malé noční stolky. Na jednom stál telefon – velký černý telefon s kruhovým číselníkem. Díry pro prsty na číselníku vypadaly jako udivené bílé oči. Na druhém stolku stála mísa se švestkami. Mike zapnul nahrávání. „To nejsou opravdové švestky, to jsou umělohmotné švestky.“ A znovu diktafon vypnul.

Na posteli samotné ležel jídelníček. Mike se protáhl kolem boku postele a dával si pozor, aby se nedotkl ani postele, ani zdi, a jídelníček zdvihl. Snažil se při tom nedotknout se ani přehozu, ale zavadil o něj konečky prstů a zaúpěl. Přehoz byl nějak nepřirozeně měkký. Přesto jídelníček zdvihl. Byl ve francouzštině, a přestože už to bylo pár let, co se ten jazyk učil, připadalo mu, že jedna snídaňová položka jsou ptáci pečení v hovnech. Ale to by Francouzi mohli jíst, pomyslel si a divoce se zachechtal.

Zavřel oči a otevřel je.

Jídelníček byl v ruštině.

Zavřel oči a otevřel je.

Jídelníček byl v italštině.

Zavřel oči a otevřel je.

Žádný jídelníček tam nebyl. Byl tam dřevoryt malého křičícího kluka, který se dívá přes rameno na vlka, jak si pod kolenem ukusuje levou nohu. Vlk měl uši stažené dozadu a vypadal jako teriér se svou oblíbenou hračkou.

To nevidím, pomyslel si Mike, a samozřejmě to neviděl. S nezavřenýma očima viděl úhledné řádky v angličtině nabízející různá snídaňová pokušení. Vejce, vafle, čerstvé lesní a zahradní plody; žádní ptáci pečení v hovnech. A přesto –

Otočil se a pomalu se vysunul z úzké uličky mezi stěnou a postelí, která mu teď připadala stísněná jako hrob. Srdce mu bušilo tak úporně, že to cítil v krku, v zápěstích i v hrudi. Oči mu pulsovaly v důlcích. Pokoj 1408 byl zlý, skutečně, pokoj 1408 byl velice zlý. Olin říkal něco o jedovatém plynu a Mike měl také pocit jako někdo, kdo se nadýchal plynu nebo byl nucen vykouřit silný hašiš vylepšený hmyzím jedem. Způsobil to samozřejmě Olin, zřejmě za úsměvného souhlasu lidí z ochranky. Pustil do ventilace svůj speciální jedovatý plyn. To, že Mike žádnou ventilaci neviděl, ještě neznamenalo, že tam žádná nebyla.

Mike se vyděšeně rozhlédl po ložnici. Na nočním stolku vlevo u postele žádné švestky nebyly. Ani žádná mísa. Otočil se, vykročil ke dveřím do obývacího pokoje a vzápětí se zastavil. Na stěně visel obraz. Nemohl si být naprosto jistý – v současném stavu si nemohl být naprosto jistý ani vlastním jménem – ale byl si celkem jistý, že když sem přišel, žádný obraz tu nebyl. Bylo to zátiší. Na cínovém talíři uprostřed starého prkenného stolu ležela jediná švestka. A světlo, které padalo na švestku i na talíř, bylo horečnatě žlutooranžové. Tangové světlo, napadlo ho. Světlo, které nutí mrtvé vstát z hrobů a tančit tango. Světlo, které –

„Musím odsud vypadnout,“ zašeptal a odpotácel se zpátky do obývacího pokoje. Začal si uvědomovat, že jeho boty vydávají čvachtavý zvuk, jako by podlaha pod nimi začínala měknout.

Obrazy v obývacím pokoji už zase visely nakřivo a došlo tu i k dalším změnám. Dáma na schodišti si stáhla vrchní část šatů a obnažila ňadra, která si držela v dlaních. Z každé bradavky jí vyvěrala krůpěj krve. Dívala se Mikeovi přímo do očí a divoce se usmívala. Zuby měla zbroušené do kanibalských špiček. Námořníky u zábradlí plachetnice vystřídala řada bledých mužů a žen. Muž úplně vlevo, nejblíže přídi, měl hnědý vlněný oblek a v ruce držel buřinku. Vlasy měl ulízané do čela a uprostřed rozdělené pěšinkou. Z vyděšeného obličeje hleděly prázdné oči. Mike znal jeho jméno: Kevin O’Malley, první obyvatel tohoto pokoje, prodejce šicích strojů, který tu v říjnu 1910 vyskočil z okna. Po jeho levé ruce stáli ostatní, kteří tu zemřeli, všichni s týmž překvapeným výrazem a prázdným pohledem. Vypadali jako příbuzní, jako členové jedné rodově zatížené a zkázonosně retardované rodiny.

Na obraze, kde bylo předtím ovoce, teď byla uťatá lidská hlava. Z propadlých tváří vyzařovalo žlutooranžové světlo, rty byly prověšené, skelné oči obrácené v sloup, za pravým uchem cigareta.

Mike klopýtal ke dveřím a podlaha mu čvachtala pod nohama a teď se mu dokonce při každém kroku trochu lepila na podrážky. Dveře se samozřejmě neotevřely. Nebyly zajištěné řetězem ani zástrčkou, a přesto se neotevřely.

Mike se od nich odvrátil a za mohutného supění se dobrouzdal – takový měl pocit – k psacímu stolu. Záclony vedle pootevřeného okna povlávaly, ale v obličeji necítil žádný závan čerstvého vzduchu. Jako by ho pokoj polykal. Stále slyšel troubení na Páté, ale teď už vzdáleně. Slyšel stále ještě saxofon? Pokud ano, pokoj mu vzal jeho příjemný hlas i melodii a zbyl jen atonální pištivý zvuk, jako když vzduch hvízdá v díře v krku mrtvoly nebo v lahvi od limonády naplněné usekanými prsty nebo –

Tak dost, chtěl ze sebe vypravit, ale už nedokázal mluvit. Srdce mu bilo v příšerném tempu; kdyby ještě zrychlilo, tak se rozskočí. Diktafon, věrný průvodce na jeho „expedicích“, už nedržel v ruce. Někde ho nechal. V ložnici? Jestli v ložnici, tak už je nejspíš po něm. Ta místnost ho spolkla, a až ho stráví, vymísí ho do jednoho z obrazů.

Mike lapal po dechu jako běžec blížící se k cíli dlouhého závodu. Přiložil si ruku k hrudi, jako by chtěl zklidnit srdce. V levé kapsičce křiklavé košile ucítil hranatý obrys diktafonu. Ten známý pevný tvar ho trochu uklidnil – skoro se vzpamatoval. Začal si uvědomovat, že si brouká… a pokoj si brouká s ním, jako by měl pod těmi hladkými odpornými tapetami ukryté myriády úst. Mike si uvědomoval, že je mu strašně špatně od žaludku, jako by se mu houpal ve své vlastní umaštěné houpací síti. Cítil, jak mu vzduch ucpává uši měkkými srážejícími se sedlinami, a zamyslel se nad tím, jaký je asi fondán, když dosáhne velikosti softbalového míčku.

Byl však už natolik při sobě, že si byl jednou věcí naprosto jistý: musí přivolat pomoc, dokud je ještě čas. Už ho netrápila představa, jak se Olin uculuje a říká Já vám to říkal, už si ani nemyslel, že všechny ty podivné vjemy a příšerný strach vyvolal Olin za pomoci nějaké chemie. Byl to ten pokoj. Byl to ten zatracený pokoj.

Už chtěl natáhnout ruku a popadnout sluchátko staromódního telefonu – dvojčete toho v ložnici. Místo toho sledoval, jak mu ruka pomalu klesá na stůl, tak podobná ruce tonoucího, až téměř očekával, že uvidí, jak mu od úst stoupají bubliny.

Sevřel prsty sluchátko a zdvihl je. Jeho druhá ruka stejně rozvážně vytočila nulu. Když si přikládal sluchátko k uchu, slyšel cvakání, jak se číselník vracel do původní polohy. Znělo to jako kolo na Kole štěstí, chcete si zatočit, nebo chcete vyřešit hádanku? Nezapomeňte, že když se rozhodnete pro hádanku a nevyřešíte ji, budete odhozen vedle connecticutské dálnice a sežerou vás vlci.

Neslyšel žádné zazvonění. Místo toho se ze sluchátka ozval drsný hlas: „Tady je devítka. Devítka! Tady je devítka! Devítka! Tady desítka! Desítka! Zabili jsme vaše přátele! Všichni přátelé jsou mrtví. Tady je šestka! Šestka!“

Mike poslouchal se vzrůstající hrůzou. Ne z toho, co ten hlas říkal, ale z jeho chraplavé prázdnoty. Nebyl to strojový hlas, ale nebyl to ani lidský hlas. Byl to hlas pokoje. Jeho přítomnost prýštící ze zdí a z podlahy ani jeho hlas ze sluchátka neměly nic společného se strašením ani s žádným paranormálním jevem, o kterých kdy Mike četl. Bylo tu něco cizího.

Ne, ještě to tu není… ale přichází to. Je to hladové a ty jsi večeře.

Sluchátko telefonu mu vypadlo z povolených prstů a on se otočil. Houpalo se na konci šňůry, tak jako se v něm houpal žaludek, a on z té černi stále slyšel ten drsný hlas: „Osmnáctka! Teď je tu osmnáctka! Až zazní sirény, vyhledejte kryt! Tady je čtyřka! Čtyřka!“

Nevědomky si sáhl za ucho pro cigaretu a vložil si ji mezi rty. Nevědomky si sáhl do pravé kapsičky své křiklavé košile a vytáhl kartonek zápalek s oprýmkovaným dveřníkem na nálepce, a aniž si toho byl vědom, po devíti letech se rozhodl, že si zapálí.

Pokoj mu začínal tát před očima. Pravé úhly a přímky se prověšovaly, ne do křivek, ale do podivných maurských oblouků, z nichž ho bolely oči. Skleněný lustr uprostřed stropu pomalu klesal jako hustá slina. Obrazy se začaly ohýbat do tvarů čelních skel starých vozů. Za sklem obrazu vedle dveří do ložnice se žena z dvacátých let s krvácejícími bradavkami a kanibalskými zuby otočila a běžela zpátky po schodech nahoru. Běžela trhaně a zdvihala vysoko kolena jako vamp z němého filmu. Z telefonu se stále ozýval skřípavý úsečný hlas připomínající teď hlas elektrického strojku na vlasy, který se naučil mluvit. „Pětka. Tady je pětka! Té sirény si nevšímejte! I když tento pokoj opustíte, nikdy z něj neodejdete! Osmička! Tady je osmička!“

Dveře do ložnice i dveře na chodbu se začaly hroutit a uprostřed rozšiřovat a stávat se vstupními branami pro bytosti zvrácených tvarů. Stále jasnější a sálavější světlo naplňovalo pokoj žlutooranžovou září. Teď viděl trhliny v tapetách, černé póry, které se rozšiřovaly. Podlaha se obloukovitě propadala a teď už to Mike slyšel přicházet, to, co obývalo pokoj za tímhle pokojem, to ve stěnách, to, co mluvilo tím chraplavým hlasem. „Šestka!“ zařval telefon. „Tady je šestka! Kurva, tady je ŠESTKA!“ Podíval se na kartonek zápalek ve své dlani, ten, který sebral z popelníku v ložnici. Podivný starý dveřník, podivná stará auta s chromovanými maskami… a slova u dolního okraje, která už dlouho neviděl:

PŘED ŠKRTNUTÍM ZAVŘETE OBAL.

Mike zcela bezmyšlenkovitě – myslet už nedokázal, vytrhl z kartonku jednu zápalku a současně si nechal cigaretu vypadnout ze rtů. Škrtl a okamžitě zápalku přiložil k hlavičkám ostatních v kartonku. Ozvalo se zasyčení a do hlavy ho udeřil silný zápach hořící síry a hlavičky vzplály jasným plamenem. A opět naprosto bezmyšlenkovitě přiložil Mike ohnivou kytici k přední části své košile. Byl to levný hadr, vyrobený v Koreji nebo v Kambodži nebo na Borneu, a také starý. Chytil okamžitě. Než plameny stačily vyšlehnout Mikeovi k očím a rozmlžit mu pokoj ještě víc, zcela zřetelně je uviděl – jako člověk, který se probudil z nočního běsu, aby zjistil, že ten běs je všude kolem něj.

V hlavě měl jasno – to zařídil silný puch síry a prudký vzestup teploty od hořící košile – ale pokoj si stále udržoval ten šílený maurský vzhled. Maurský samozřejmě nebyl, ani zdaleka ne, ale Mikeovi připadalo, že jedině tohle slovo aspoň přibližně vyjadřuje to, co se s pokojem stalo… a co se s ním stále děje. Mike byl v tavící se hnilobné jeskyni, jejíž stěny se hroutily v šílených náklonech. Ze dveří do ložnice se staly dveře do nějaké vnitřní komory sarkofágu. A vlevo od něj, tam, kde bylo zátiší s ovocem, se stěna prohýbala dovnitř a otevíraly se v ní dlouhé praskliny jako zející ústa světa, z nichž přichází ono něco. Mike Enslin slyšel jeho uslintaný lačný dech a cítil něco živého a nebezpečného. Páchlo to trochu jako pavilon šelem v –

Tu myšlenku zahnaly plameny, které mu sežehly podbradek. Horko stoupající z planoucí košile vrhlo tu ohnivou vlnu zpátky do světa, a když začal cítit, že se mu pálí chlupy na hrudi, vyrazil po rozbředlém koberci ke dveřím na chodbu. Ze stěn se začal linout bzučivý hmyzí zvuk. Žlutooranžové světlo stále jasnělo, jako by nějaká ruka otáčela neviditelným reostatem. Když doběhl ke dveřím a otočil klikou, tentokrát se otevřely. Jako by ta věc za vypouklou zdí už pro hořícího člověka neměla žádné využití; zřejmě si nelibovala v pečeném masu.

III

V populární písni padesátých let se zpívá, že světem otáčí láska, ale lepším tipem by asi byla náhoda. Rufus Dearborn, který tu noc přespával v pokoji 1414 poblíž výtahů, dělal obchodního cestujícího s šicími stroji pro firmu Singer Sewing Machine Company a přijel sem z Texasu jednat o svém povýšení. A tak se stalo, že zhruba devadesát let poté, co první obyvatel pokoje 1408 spáchal sebevraždu skokem z okna, jiný prodejce šicích strojů zachránil život člověku, který sem přišel psát o údajně strašidelném pokoji. I když to je možná přehnané; Mike Enslin mohl žít, i kdyby se ten člověk tou dobou nevracel chodbou od výrobníku ledu. Přesto košile hořící na těle není žádná legrace a nebýt Dearborna, který rychle myslel a ještě rychleji jednal, mohl mít Mike ještě hlubší a rozsáhlejší popáleniny.

Ne že by si Dearborn úplně přesně pamatoval, co se dělo. Pro noviny a televizní kamery dal dohromady dostatečně soudržný příběh (role hrdiny se mu líbila a rozhodně neuškodila jeho touze po lepší pozici) a jasně si vzpomínal, že do chodby vběhl hořící člověk, ale pak už měl všechno zamžené. Myslet na to bylo jako pokoušet se rekonstruovat události z doby své nejhlubší životní opilosti.

Jednou věcí si byl jistý, ale žádnému reportérovi se s ní nesvěřil, protože mu připadala nesmyslná: řev hořícího muže jako by zesiloval. Byl před Dearbornem a výška jeho řevu se neměnila, ale intenzita rozhodně ano.

Dearborn běžel chodbou s plným kbelíkem ledových kostek v ruce. Ten hořící člověk – „Hořela mu jen košile, to jsem zřetelně viděl,“ řekl reportérům – narazil do dveří protějšího pokoje, odrazil se od nich, zavrávoral a padl na kolena. V tu chvíli k němu přiběhl Dearborn. Přiložil chodidlo k hořícímu rameni křičícího muže, svalil ho na koberec a vysypal na něj celý obsah kbelíku s ledem.

To všechno měl v paměti zamžené, ale ne zcela zasuté. Uvědomoval si, že hořící košile vydává až příliš jasné světlo – žlutooranžové světlo, které mu připomnělo předloňský výlet do Austrálie s bratrem. Půjčili si vůz s pohonem všech čtyř kol a vyrazili přes Velkou australskou poušť (někteří domorodci ji nazývají Velké australské hovno, jak zjistili bratři Dearbornové). Byla to krásná cesta, skvělá, ale trochu strašidelná. Zvláště ten velký monolit uprostřed, Ayers Rock. Dojeli k němu při západu slunce a světlo, které se odráželo v lidských tvářích, bylo jako tohle… horké a oranžové… člověka by ani nenapadlo, že je to pozemské světlo… Dřepl si vedle hořícího muže, který teď už jenom doutnal, muže zasypaného kostkami ledu, a převalil ho, aby udusil plameny, které mu olizovaly záda. Vtom uviděl, že kůže na levé straně krku je očouzená a zarudlá a ušní lalůček na té straně je trochu přiškvařený, ale jinak… jinak…

Dearborn zdvihl pohled a zdálo se mu – bylo to šílené, ale zdálo se mu, že ze dveří pokoje, z něhož muž vyběhl, sálá světlo australského západu slunce, žhavé světlo pustiny, kde mohou žít tvorové, jaké člověk ještě nikdy nespatřil. To světlo bylo děsivé (stejně jako to tiché bzučení, jako když se elektrický strojek na stříhání vlasů zoufale pokouší mluvit), ale zároveň fascinující. Chtělo se mu do něj vejít. Chtěl vědět, co je za ním. Možná že Mike zachránil život naopak Dearbornovi. Jasně si uvědomoval, že Dearborn vstává – jako by pro něj Mike přestal být zajímavý – a že má obličej nasvícený tím sálavým pulsujícím světlem vycházejícím ze dveří pokoje 1408.

Na tohle si vzpomínal lépe než Dearborn samotný, i když Rufus Dearborn rozhodně nemínil zapálit sám sebe, aby přežil.

Mike popadl Dearborna za manžetu nohavice. „Nechoďte tam,“ řekl nakřáplým začouzeným hlasem. „Už byste odtamtud nevyšel.“

Dearborn se zastavil a podíval se do zarudlého zpuchýřovatělého obličeje muže na koberci.

„Straší tam,“ řekl Mike, a jako by ta slova byla nějaký talisman, dveře pokoje 1408 se zuřivě přibouchly a zatemnily světlo a udusily bzučení, které znělo téměř jako slova.

Rufus Dearborn, jeden z nejlepších obchodních cestujících Singer Sewing Machine, doběhl k výtahům a spustil požární poplach.

IV

V šestnáctém vydání knihy Léčení obětí popálenin: Diagnostický přístup, které vyšlo šestnáct měsíců po krátkém pobytu Mikea Enslina v pokoji 1408 hotelu Dolphin, je jeho zajímavá fotografie. Zachycuje pouze torzo, ale je to určitě Mike. Pozná se to podle bílého čtverce na levé straně hrudi. Kůže kolem je rudá, místy jsou na ní puchýře jako u druhého stupně popálenin. Bílý hranatý obrys označuje levou kapsu košile, kterou na sobě ten večer měl, košile pro štěstí, v níž měl diktafon.

Přístroj samotný je v rozích natavený, ale stále funguje, a nahrávka na kazetě je v pořádku. Což se ovšem nedá říct o jejím obsahu. Když si ji Mikeův agent Sam Farrell třikrát nebo čtyřikrát poslechl, uložil ji do trezoru ve zdi a odmítl si připustit, že mu na opálených hubených pažích naskákala husí kůže. Od té doby zůstala kazeta v trezoru. Farrell necítí potřebu vytáhnout ji a znovu si ji přehrát, ani sobě, ani svým zvědavým přátelům, z nichž mnozí by klidně zabili, aby si ji mohli poslechnout; newyorská spisovatelská a nakladatelská obec je malá a zprávy se v ní rychle šíří.

Samovi se na nahrávce nelíbil ani Mikeův hlas, ani to, co ten hlas říkal (Mého bratra ve skutečnosti sežrali jednu zimu vlci u connecticutské dálnice… co má tohle proboha znamenat?), a ze všeho nejméně se mu líbily zvuky v pozadí, čvachtání, jaké občas slýcháme z pračky plné pěny, jindy zase něco jako zvuk starého elektrického strojku na vlasy… který zněl místy jako hlas.

Když byl Mike ještě v nemocnici, přišel za Samem Farrellem nějaký Olin – ředitel toho proklatého hotelu, jestli chcete – a poprosil, jestli by tu nahrávku nemohl slyšet. Farrell řekl, že ne, nemohl, ale že by mohl co nejrychleji vypadnout z jeho kanceláře a vrátit se do toho blešince, kde pracuje, a být rád, že se Mike Enslin rozhodl nežalovat ani hotel, ani Olina pro jeho nedbalost.

„Já jsem ho přesvědčoval, ať tam nechodí,“ řekl Olin tiše. Jako člověka, který trávil většinu svých pracovních dní nasloucháním unaveným turistům a nadávání podrážděných hostů na všechno od pokojů k výběru časopisů ve stánku, ho Farrellova nevraživost příliš nevyvedla z míry.

„Dělal jsem, co jsem mohl. Jestli byl tehdy někdo nedbalý, pane Farrelle, tak to byl váš klient. Příliš si věřil. Choval se velice nerozumně. Velice nebezpečně. Hádal bych, že v tomto ohledu se trochu změnil.“

Navzdory svému odporu vůči té nahrávce by byl Farrell rád, kdyby si ji Mike poslechl, vzal ji na vědomí a možná ji i použil jako základ, z něhož by vyšel při psaní své nové knihy. Farrell je si jistý, že to, co se tam Mikeovi stalo, je na knihu – ne na kapitolu, na čtyřicet stránek textu, ale na celou knihu. Na takovou knihu, po jejímž vydání by se prodal celý náklad všech tří dosavadních Deseti nocí v jednom svazku. A samozřejmě nevěří Mikeovu tvrzení, že skončil nejen se strašidelnými příběhy, ale s veškerým psaním. To občas prohlašují všichni spisovatelé. To, že se někdy chovají jako primadony, ke spisovatelství patří.

Pokud jde o Mikea Enslina samotného, když zvážíme dané okolnosti, vyvázl z toho šťastně. A ví to. Mohl utrpět mnohem horší popáleniny, než skutečně utrpěl. Nebýt pana Dearborna a jeho kbelíku s ledem, mohli mu dělat dvacet nebo třicet transplantací kůže místo pouhých čtyř. Na levé straně krku má jen jizvy, žádné transplantáty, a ty podle doktorů z Bostonského institutu popálenin časem samy zmizí. Ví také to, že ty popáleniny, jakkoli bolestivé byly celé týdny a měsíce, byly nutné. A že nebýt těch zápalek s nápisem PŘED ŠKRTNUTÍM ZAVŘETE OBAL ve spodní části nálepky, tak v pokoji 1408 zemřel a jeho konec by byl strašlivý. Pro koronera by to mohlo vypadat jako mrtvice nebo infarkt, ale skutečná příčina by byla mnohem děsivější.

Mnohem děsivější.

Měl také štěstí, že než se dostal do střetu se skutečně strašidelným místem, napsal tři knihy o strašidlech a strašení – to také ví. Sam Farrell možná nevěří tomu, že Mike jako spisovatel skončil, ale Sam to vědět nemusí; Mike to ví za ně za oba. Nemůže napsat ani pohlednici, aby mu neběhal mráz po celém těle a nebylo mu špatně od žaludku. Někdy ho při pouhém pohledu na pero (nebo diktafon) napadne: Ty obrazy visely nakřivo. Jen jsem je chtěl narovnat. Neví, co to znamená. Nevzpomíná si ani na obrazy, ani na nic jiného z pokoje 1408, a je rád. Je to milosrdné. V současné době nemá příliš dobrý krevní tlak (jeho lékař mu řekl, že oběti popálenin mívají často potíže s tlakem, a dal mu léky), trápí ho oči (jeho oftalmolog mu doporučil ocuvites), má neustálé potíže se zády, zvětšila se mu prostata… ale s tím vším se dokáže vyrovnat. Ví, že není prvním člověkem, který unikl pokoji 1408, aniž by mu skutečně unikl – Olin se mu to snažil vysvětlit – ale to není to nejhorší. Aspoň si nic nepamatuje. Občas ho pronásledují děsivé sny, vlastně dost často (vlastně skoro každou noc), ale po probuzení si je jen zřídkakdy vybaví. A občas má pocit, že se věci zakulacují, hlavně v rozích – že odtávají rohy, jako odtály jeho diktafonu. Dnes žije na Long Islandu, a když je dobré počasí, chodí na dlouhé procházky po pláži. A právě na jedné z těch dlouhých procházek byl nejblíže vyslovení toho, co si pamatuje z těch sedmdesáti prapodivných (velice prapodivných) minut, které strávil v pokoji 1408.

„Bylo to od podstaty nelidské,“ řekl přicházejícím vlnám zajíkavě. „Duchové… ti aspoň kdysi byli lidmi. Jenže ta věc v té zdi… ta věc…“

Mike skutečně doufá, že časem se to možná zlepší, že čas to vymaže, stejně jako mu vymaže jizvy na krku. Do té doby však spí ve své ložnici s rozsvícenými světly, aby okamžitě věděl, kde je, když se vzbudí ze zlého snu. Odstranil ze svého domu všechny telefony; podvědomě se bojí toho, že někdy někde bezděčně zvedne telefon a v něm se ozve ten úsečný bezbarvý nelidský hlas: „Tady devítka! Devítka! Zabili jsme všechny vaše přátele. Všichni přátelé jsou mrtví!“

A když za jasných večerů zapadá slunce, zavře všechny žaluzie a zatáhne všechny záclony a závěsy v domě a pak sedí jako člověk v temné komoře, dokud mu hodinky neřeknou, že světlo – i ten poslední blednoucí odlesk na obzoru – je pryč.

Nemůže vystát to světlo při západu slunce.

To žluté světlo, které postupně oranžoví jako to světlo v australské poušti.

DĚS V PRÁDELNĚ

Když jsme já a můj bratr David byli malí kluci, máma pracovala na rychlomandlu ve Stratfordské prádelně v connecticutském Stratfordu. Vyprávěla nám o stroji, kterému zaměstnanci prádelny říkali šroťák a který byl pěkně nebezpečný. Vzpomínám si, že jsem si tehdy myslel, „Jak by taky nebyl nebezpečný, s takovým jménem?“

Máma se málem upracovala k smrti – tam i v dalších zapařených dírách za minimální mzdu – aby zajistila svým synům vysokoškolské vzdělání, a mé první zaměstnání po absolvování vysoké školy bylo… v prádelně! Měl jsem na starosti ložní prádlo z motelu – a to vyžadovalo značnou kuráž, přátelé – ale šroťák jsem vídal zblízka každý den; ten konec, kam se do něj vkládalo prádlo, byl necelých třicet stop od mé velké automatické washexky. A byl skutečně nebezpečný. Jeden z předáků, Harry Cross, měl na důkaz toho místo rukou háky. Jednou v sobotu za druhé světové války se mu ty ruce dostaly do šroťáku, který byl v chodu. Od té doby občas háky na pánském záchodě strčil pod kohoutky s vodou – (levý hák pod horkou, pravý pod studenou) – a pak jimi sahal na zátylky nic netušících holek, které šroťák obsluhovaly. Dneska se tomu říká „sexuální harašení“. Harry tomu říkal „laškování“. Nezaujímal jsem k tomu žádný postoj, jen mě občas napadlo, jak si ráno uvazuje kravatu (občas mě napadlo i něco jiného, ale tam bych nezacházel).

Vzhledem k mému zvyku představovat si to nejhorší ani moc nepřekvapuje, že jsem si představil upírský šroťák. A není snad překvapující ani to, že následující příběh zfilmovali. Tobe Hooper, který ho režíroval, je svým způsobem génius… Texaský masakr motorovou pilou to prokazuje nade vši pochybnost. Ale pozor, když se génius utne. Filmová verze Šroťáku (Děs v prádelně) má spád a je barvitá, ale zároveň vyšinutá. Robert (Fredy Krueger) Englund se propajdá filmem tak, že to dodnes zůstává záhadou i mně. Myslím, že měl jedno oko a kulhal, ale můžu se plést.

Z vizuální stránky filmu a z neskutečných kulis přecházejí oči, ale příběh se někde cestou ztratil (možná v hojných oblacích páry, které vypouštěla mechanická hvězda filmu). Je to škoda, protože Hooper v prvních filmových dílech minisérie Prokletí Jeruzalému dokázal divy. Když lidé mluví o tom, co je vyděsilo ve filmech natočených podle mých předloh, obvykle zmiňují na prvním místě klauna Pennywise, pak Kathy Batesovou v roli Annie Wilkesové a pak mladé upíry z Prokletí.

V Děsu v prádelně tak nezapomenutelné záběry nejsou, ale trvám na tom, že je to stejně nejlepší povídka, v níž stroj z prádelny unikne mandlování, hehehe.

ŠROŤÁK

Policista Hunton se do prádelny dostal ve chvíli, kdy odjížděla sanitka. Pomalu, bez zapnuté sirény a majáčku. Špatné znamení. Kancelář prádelny byla plná zamlklých lidí, kteří přecházeli sem a tam. Někteří plakali. Provozní hala byla prázdná; velké automatické pračky na jejím vzdálenějším konci stále běžely. Hunton velice zostražitěl. Ti lidé by měli být na místě nehody, ne v kanceláři. Tak to prostě bývá – lidský tvor má vrozenou potřebu dívat se na pozůstatky. Takže to muselo být hodně ošklivé. Hunton pocítil, jak se mu svírá žaludek, jako vždycky při ošklivých nehodách. Ani čtrnáct let uklízení lidských pozůstatků z dálnic a ulic a chodníků u vysokých budov nedokázalo potlačit tyhle břišní křeče, jako by se mu tam sráželo něco zlého.

Huntona si všiml nějaký muž v bílé košili a zdráhavě k němu vykročil. Byl to velký chlap s hlavou vraženou mezi rameny. Nos a tváře měl protkané žilkami popraskanými buď vysokým tlakem, nebo častým povídáním s lahví kořalky. Snažil se ze sebe něco vypravit, ale po dvou marných pokusech ho Hunton rázně přerušil:

„Vy jste majitel? Pan Gartley?“

„Ne… ne. Já jsem Stanner. Předák. Bože, tohle –“

Hunton vytáhl poznámkový blok. „Ukažte mi prosím místo nehody, pane Stannere, a řekněte mi, co se stalo.“

Stanner zjevně ještě více zbledl; červené skvrny na nose a na tvářích vystupovaly jako mateřská znamínka. „T-to musím?“

Hunton zdvihl obočí. „Bohužel ano. Do telefonu mi říkali, že šlo o vážnou nehodu.“

„Vážnou –“ Stanner patrně bojoval s nevolností; ohryzek mu chvíli poskakoval jako opička na gumičce. „Paní Fraťleyová je mrtvá. Panebože, proč tu není Bill Gartley?“

„Co se stalo?“

„Radši se tam půjdeme podívat,“ řekl Stanner.

Vedl Huntona podél řady ručních mandlů a strojů na skládání košil a zastavil se u stroje, který označoval prádlo značkou prádelny. Roztřesenou rukou si přejel po čele. „Dál už musíte jít sám, pane. Já na to znovu koukat nebudu. Je mi z toho… to nejde. Promiňte.“

Hunton prošel kolem značkovacího stroje s pocitem mírného opovržení k tomu člověku. Mají tu nepořádek, obcházejí předpisy, vedou páru ledabyle svařovaným potrubím, pracují s nebezpečnými chemikáliemi bez přiměřené ochrany, a nakonec dojde ke zranění. Nebo k úmrtí. A oni se na to nemůžou koukat. Oni nemůžou –

V tu chvíli to Hunton uviděl.

Stroj ještě běžel. Nikdo ho nevypnul. Stroj, který měl Hunton poznat důvěrněji: Hadley-Watsonův rychlomandl a skládač prádla, model 6. Dlouhý a těžkopádný název. Lidé, kteří tu v páře a vlhku pracovali, ho pojmenovali jinak. Šroťák.

Hunton se na stroj dlouho strnule díval a pak udělal něco, co se mu za těch čtrnáct let u policie stalo poprvé: otočil se, křečovitě zdvihl ruku k ústům a vyzvracel se.

„Moc jsi toho nesnědl,“ řekl Jackson.

Manželky byly uvnitř, myly nádobí a bavily se o dětech, zatímco John Hunton a Mark Jackson seděli na zahradních židlích u vonícího grilu. Hunton se nad přítelovými slovy musel pousmát. Nesnědl totiž vůbec nic.

„Měl jsem špatný den,“ řekl. „Hodně ošklivý případ.“

„Autonehoda?“

„Ne. Pracovní úraz.“

„Hodně krve?“

Hunton neodpověděl hned, jen se mu bezděčně zkřivil obličej. Z chladicího boxu mezi nimi si vytáhl pivo, otevřel je a polovinu vypil. „Vysokoškolští profesoři toho o průmyslových prádelnách moc nevědí, co?“

Jackson se zasmál. „Já náhodou ano. Na vysoké škole jsem v jedné takové přes léto pracoval.“

„Pak znáš stroj, kterému říkají rychlomandl?“

Jackson přikývl. „Jistě. Je na větší kusy, hlavně na ložní prádlo. Velký dlouhý stroj.“

„To je on,“ přisvědčil Hunton. „A v prádelně Blue Ribbon na druhém konci města zachytil nějakou Adelle Fraťleyovou. Vcucnul ji.“

Na Jacksonovi bylo vidět, že se mu dělá špatně. „Ale… to není možné, Johnny. Je tam bezpečnostní lišta. Když se pod ní nešťastnou náhodou dostane ruka ženy, která tam zakládá prádlo, tak se stroj vypne. Aspoň tak si to pamatuju.“

Hunton přikývl. „Podle předpisů by to tak mělo být. A přesto se to stalo.“

Hunton zavřel oči a v duchu znovu uviděl Hadley-Watsonův rychlomandl, tak jak ho viděl odpoledne. Vypadal jako hranatá podlouhlá bedna o rozměrech třicet na šest stop. Na tom konci, kde se zakládalo prádlo, běžel pod bezpečnostní lištou plátěný pás, nejprve mírně nahoru a pak dolů. Pás unášel vlhké prádlo mezi šestnáct obrovských rotujících válců, které tvořily základní část stroje. Osm a osm válců proti sobě – prádlo mezi nimi bylo jako tenký plátek šunky mezi horkými chleby. Teplota páry ve válcích se dala nastavit až na sto padesát stupňů. Tlak na prádlo na pohyblivém pásu byl nastavený na osm set liber na čtvereční stopu, aby se vyhladil každý záhyb.

A paní Fraťleyovou to nějak zachytilo a vtáhlo dovnitř. Ocelové žehlicí válce s ochrannou azbestovou vrstvou byly jasně červené a pára stoupající ze stroje byla prosycená odporným pachem horké krve. O třicet stop dál vyplivl stroj cáry její bílé halenky a modrých kalhot, dokonce i útržky podprsenky a kalhotek. Větší kusy látky naskládal stroj do groteskně úhledných krvavých komínků. Ale ani to ještě nebylo to nejhorší.

„Pokoušel se složit všechno,“ řekl Hunton Jacksonovi a pocítil v krku žluč. „Jenže člověk není prostěradlo, Marku. To, co jsem viděl… co z ní zbylo…“ Stejně jako nešťastný předák Stanner nedokázal dokončit větu.

„Odnesli ji odtamtud v koši,“ řekl tiše.

Jackson hvízdl. „Komu to hodí na krk? Prádelně, nebo státní inspekci?“

„To se zatím neví,“ řekl Hunton. Před očima měl stále ten děsivý obraz, ten supící a dunící a syčící šroťák, po jehož zelených bocích stékají pramínky krve, cítil ten spálený zápach jejího… „Záleží na tom, kdo kontroloval tu bezpečnostní lištu a schválil provoz stroje a za jakých okolností to bylo.“

„Pokud to bylo vedení prádelny, můžou se z toho vykroutit?“

Hunton se nevesele usmál. „Ta žena zemřela, Marku. Pokud Gartley a Stanner zanedbávali údržbu toho rychlomandlu, půjdou do vězení. A nezáleží na tom, jestli mají nějaké známosti v Městské radě.“

„Myslíš, že to zanedbávali?“

Hunton si myslel, že prádelna je mizerně osvětlená, že podlahy jsou vlhké a kluzké, že některé stroje jsou neuvěřitelně staré a opotřebované.

„Je to pravděpodobné,“ řekl tiše.

Vstali a společně zamířili k domu. „Řekneš mi, jak to dopadne, Johnny,“ řekl Jackson. „Docela mě to zajímá.“

Pokud jde o šroťák, Hunton se mýlil; nic na něm nenašli. Před zahájením soudního vyšetřování ho důkladně prohlédlo šest státních inspektorů s naprosto nulovým výsledkem. Soudní verdikt zněl: smrt nešťastnou náhodou.

Po skončení líčení odchytil ohromený Hunton Rogera Martina, jednoho z inspektorů. Martin byl vysoký suchar se silnými brýlemi. Při Hudsonových otázkách si pohrával s propisovačkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stephen King jde do kina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.