David Lagercrantz

TEMNOTA

Přeložila Karolína Kloučková

OBSCURITAS

Copyright © David Lagercrantz, first published by Norstedts, Sweden, in 2021

Published by agreement with Norstedts Agency and Corto Literary Agency

Translation © Karolína Kloučková, 2022

ISBN 978-80-242-8100-1

JEDNA

Krajský policejní ředitel je idiot.

Všechno to byly jen zbytečné kecy.

Komisař Fransson vedl dlouhý, rozzlobený monolog a Micaela Vargasová ho už neměla sílu dál poslouchat. Navíc bylo v autě hrozné horko a projížděli okolo luxusních vil v Djursholmu.

„Nepřejeli jsme to?“ ozvala se.

„Klid, holčičko, klid, jako doma se tu sice nevyznám…“ odpověděl Fransson a mávl rukou.

O kus dál vjeli do rozlehlé zahrady. Blížili se k velkému kamennému domu se sloupořadím a Micaela byla čím dál nervóznější. Obvykle pracuje na malé policejní stanici. Ale letos v létě se podílí na vyšetřování vraždy, protože ví určité věci o Giuseppem Costovi, který je z činu podezřelý. Většinou zařizuje, co je právě třeba, a dostává jednoduché úkoly. Ale teď doprovází Franssona k nějakému profesoru Rekkemu, který by jim podle krajského policejního ředitele mohl s vyšetřováním pomoct.

„To bude manželka,“ řekl Fransson a ukázal na krásnou ženu se zrzavými vlasy a v bílých kalhotách, která stála na verandě a mávala na ně.

Žena vypadala jako z nějakého filmu a Micaela, zpocená a s nepříjemným pocitem, vystoupila z auta a vykročila přes úpravné prostranství k domu.

DVĚ

Micaela chodila do práce většinou včas. Ale toho rána, čtyři dny před návštěvou ve velkém kamenném domě, ještě seděla v kuchyni u snídaně, přestože už bylo po deváté. Zazvonil telefon. Byl to Jonas Beijer.

„Všichni máme ihned dorazit ke krajskému policejnímu řediteli,“ řekl.

Nedozvěděla se proč. Ale znělo to přepjatě. Došla k zrcadlu v předsíni a natáhla si tričko s límečkem. Bylo jí veliké a plandalo na ní. Vypadáš, jako by ses chtěla schovat, řekl by její bratr Lucas. Ale jí se zdálo fajn. Rozčesala si vlasy, ofinu sčesala tak, že jí skoro zakrývala oči, a vyrazila na metro.

Bylo to patnáctého července 2003 a Micaela nedávno oslavila šestadvacáté narozeniny. Ve vlaku bylo málo lidí, měla obě sedadla pro sebe a ponořila se do myšlenek.

Jistěže nebylo nic zvláštního na tom, že se vedení o případ zajímá. K samotné vraždě nejspíš došlo ve stavu nepříčetnosti, v opilosti. Ale vyšetřování je zatížené ještě něčím jiným. Zavražděný Džamál Kabír byl fotbalový rozhodčí a uprchlík z Afghánistánu, ovládaného Tálibánem, a po zápasu mládeže na hřišti v Grimstě ho někdo utloukl kamenem. Bylo samozřejmé, že Falkegren to chce zpovzdálí sledovat.

Vystoupila v centru Solny a vydala se k policejní budově na ulici Sundbybergsvägen. Pomyslela si, že dneska si konečně přestane brát servítky a řekne, co podle ní vyšetřování brzdí.

Martin Falkegren byl nejmladší krajský policejní ředitel v zemi. Chtěl se dívat kupředu a držet krok s nejnovějšími trendy. Nosí ty svoje nápady jako medaile na hrudi, říkávali lidé a on tušil, že ne tak úplně v dobrém. Ale na svou otevřenost byl hrdý a teď chtěl zase jednou vyzkoušet něco neobyčejného. Možná budou naštvaní. Ale jak řekl své ženě, byla to nejlepší přednáška, jakou kdy slyšel. Rozhodně to stálo za pokus.

Rozmístil židle navíc, přinesl lahve s minerálkou a dvě misky s lékořicovými bonbony, které jeho sekretářka koupila na trajektu, a napínal uši, jestli zaslechne v chodbě kroky. Zatím zřejmě nikdo nepřicházel a on krátce pomyslel na Carla Franssona. Představil si jeho významný kritický pohled, a vlastně, pomyslel si, mu to ani nemůžu mít za zlé. Žádný vyšetřovatel nechce, aby se mu vedení pletlo do případu.

Ale okolnosti jsou skutečně mimořádné. Pachatel, bláznivý narcistický Ital, si s nimi jen pohrává. Je to celé trapné, nic víc.

„Pardon, jsem tu první?“

Byla to ta mladá Chilanka. Její jméno si hned nedokázal vybavit. Vzpomínal si jenom, že Fransson ji chtěl z týmu vyloučit, že prý je to potížistka.

„Vítám vás. Myslím, že se ještě neznáme,“ řekl a podal jí ruku.

Pevně jeho pravici sevřela a on si ji krátce prohlédl od hlavy až k patě. Byla menší a podsaditá, měla husté vlnité vlasy a dlouhou ofinu sčesanou do čela. Její velké, mandlové oči jasně zářily. Bylo na ní cosi přitažlivého, co ho nutilo zachovat si odstup a zároveň v něm vyvolávalo chuť ještě se chvilku dotýkat její ruky. Ale nečekaně ho přepadly rozpaky a Martin zamumlal:

„Vy znáte Costu, viďte?“

„Ano, znám,“ odpověděla Micaela. „Jsme oba z Husby.“

„Jak byste ho popsala?“

„Takový trochu showman. Zpívával nám na dvoře. A když se napije, dokáže být neskutečně agresivní.“

„Ano, to je znát. Ale proč nám lže přímo do očí?“

„Nevím, jestli lže,“ odpověděla a Martinovi se to nelíbilo.

V jeho představivosti vůbec neexistovala varianta, že by dostali špatného muže. Důkazní materiál byl jednoznačný a žaloba už se připravovala. Jediné, co jim scházelo, bylo doznání a o tom měl také v úmyslu mluvit. Ale víc jí toho říct nestačil. Zaslechl na chodbě kroky ostatních, a tak se napřímil a na uvítanou jim všem pogratuloval.

„Skvělá práce. Jsem na vás hrdý, chlapi,“ řekl, a i když to vzhledem k přítomnosti Chilanky nebyla úplně nejšťastnější formulace, neopravil se.

Soustředil se na to, aby mluvil přátelským tónem. Ale vůbec se mu to nedařilo. Řekl:

„Taková zbytečná příhoda. A všechno jenom proto, že rozhodčí neuložil trest.“

Možná se nevyjádřil zvlášť obratně. Ale na druhou stranu to byla jen fráze, způsob, jak rozproudit hovor. Nicméně Fransson se okamžitě chopil příležitosti, aby ho poučil, a řekl, že celá záležitost je daleko komplikovanější. Je tady zřejmý motiv, pokračoval, možná ne takový, jaký bychom si vy nebo já představovali, ale pro nalitého impulzivního fotbalového tatíka, který žije jen synkovými úspěchy, určitě ano.

„Ano, ano, jistě,“ odpověděl. „Ale panebože, i tak… viděl jsem části toho videa. Costa byl úplně bez sebe, zatímco ten rozhodčí… Jakže se jmenuje?“

„Džamál Kabír.“

„… zatímco Džamál Kabír zůstal dokonale klidný. Dalo by se říct až povznesený.“

„Tak nějak.“

„A jak mával rukama. Skoro elegantně, no ne? Jako by celý zápas řídil.“

„Je to trochu zvláštní, to je fakt,“ souhlasil Fransson a v tu chvíli se Martin Falkegren obrátil znovu k ostatním a rozhodl se opět chopit iniciativy.

Nesešli se tu, jen aby vedli povrchní řeči.

Micaela nervózně poposedla. Atmosféra houstla, přestože se Falkegren tolik snažil být jedním z nich. Ale byla to od začátku marná snaha. Byl prostě jiný. Neustále se usmíval a měl na sobě lesklý oblek a černé mokasíny s třásněmi.

„Jak to vypadá s důkazy, Carle? Chvilku jsem mluvil s…“ řekl a pohlédl na ni.

Ale zřejmě si nedokázal vzpomenout na její jméno nebo začal myslet na něco jiného, protože větu nedokončil. Slovo proto převzal Fransson a stručně jim vyložil, jak jsou na tom s důkazy, a tak jako pokaždé, když mluvil, to znělo přesvědčivě. Znělo to, jako by už nechybělo nic než právoplatný rozsudek, a nejspíš právě proto krajský policejní šéf příliš pozorně neposlouchal. Jenom souhlasně zamumlal:

„Přesně tak, přesně tak, a žádný z důkazů nijak neoslabují závěry pé sedmičky.“

„Ne, a to je taky dobře,“ prohlásil Fransson a v tu chvíli Micaela zvedla oči od poznámkového bloku.

Pé sedmička, pomyslela si, ta zatracená pé sedmička. Do ruky se jí dostala před deseti dny a zatím neměla úplně jasno v tom, co má vlastně znamenat. Byl to předběžný psychiatrický posudek, který předchází důkladnějšímu, četla ho s určitým očekáváním, které se však okamžitě změnilo ve zklamání. Antisociální porucha osobnosti, zněl závěr. Pravděpodobná antisociální porucha osobnosti. Jinými slovy, Costa je zřejmě určitý druh psychopata. A tomu ona nevěřila.

„Právě,“ řekl policejní šéf, opět horlivě. „Skrývá se v tom klíč k jeho osobnosti.“

„No, snad ano,“ odpověděl Fransson a poposedl.

„Ale jde o to, přimět ho k přiznání.“

„To samozřejmě ano.“

„A už jste od něj nebyli daleko, že?“

„No, tak nějak.“

„A svou úlohu jsem v tom sehrál i já, viďte?“ pokračoval Falkegren a všichni na okamžik předstírali, že nerozumí, i když tomu ve skutečnosti rozuměli výborně, a právě proto nikoho nepřekvapilo, když dodal: „Doporučil jsem vám přece, abyste vyzkoušeli tu novou výslechovou techniku.“

„Ano, přesně tak, byl to dobrý tip,“ zamumlal Fransson a dal si záležet, aby to znělo vděčně, ale ne až příliš pochvalně.

Na základě posudku P7 Falkegren navrhl, aby přestali na Giuseppeho Costu vyvíjet nátlak a nechali ho místo toho vyjádřit se jako experta na psychologii, což se zdálo trochu přitažené za vlasy. Ale Falkegren na tom trval. „Jeho sebeobraz je totiž velkolepý, věří tomu, že ví o fotbale všechno.“ Nakonec se rozhodli to vyzkoušet. Fransson k tomu přistoupil v den, kdy byl Giuseppe ve zvlášť chvástavé náladě.

„Vzhledem k vašim zkušenostem byste nám určitě dokázal říct, jak vlastně uvažuje člověk, který provede něco tak nerozumného, jako je ubití rozhodčího,“ řekl mu a Costa se skutečně uvolnil a začal mluvit s takovým zaujetím, jako by opravdu pronášel nepřímé doznání, ve vyšetřování to rozhodně byl zajímavý moment. Ale Micaela dosud netušila, jak moc hrdý na tenhle nápad Martin Falkegren je.

„Jistě víte, že je to slavný postup. Existuje jeden známý příklad,“ řekl.

„Skutečně?“ odpověděl Fransson.

„Jeden americký novinář udělal ve floridském vězení rozhovor s Tedem Bundym.“

„Co prosím?“

„S Tedem Bundym,“ opakoval Falkegren. „S nikým menším než s Tedem Bundym. A metoda na něho fungovala mimořádně úspěšně. Bundy studoval psychologii, a když dostal příležitost zazářit jako expert, poprvé se otevřel.“ V té chvíli už se netvářila skepticky jenom Micaela.

Ted Bundy.

Stejně dobře mohl vytáhnout Hannibala Lectera.

„Abyste mi nerozuměli špatně,“ pokračoval Falkegren. „Nesrovnávám tyhle dva případy. Chci jen, abyste věděli, že existují nové výzkumy a výslechové techniky a že my u policie…“

Zaváhal.

„Ano?“

„… máme velké mezery ve znalostech. Dokonce bych řekl, že jsme byli až naivní.“

„Skutečně?“ opáčil Fransson.

„Ano. Už samotný pojem psychopatie je dávno zastaralý a stigmatizující. Ale změnilo se to, bohudíky, a já jsem byl včera na jedné přednášce, na vynikající přednášce, to musím říct.“

„Podívejme,“ utrousil Fransson.

„Ano. Bylo to hrozně napínavé. Všichni jsme seděli na židlích jako přimražení, vážně. Panebože, kdybyste to slyšeli. Přednášející byl Hans Rekke.“

„Kdože?“

Muži se po sobě podívali. Bylo jasné, že o Rekkem nikdy neslyšeli, a navíc že je to ani moc nezajímá.

„Je profesorem psychologie na Stanfordské univerzitě. Velice prestižní místo.“

„Fascinující,“ pronesl Fransson ironicky.

„Skutečně,“ odpověděl Falkegren přesvědčeně. „Citují ho ve všech zásadních časopisech.“

„Úžasné,“ ozval se jízlivě Ström.

„Ale nevznáší se v žádném vzduchoprázdnu, to si nemyslete. Je odborníkem na výslechové techniky, spolupracoval s policií v San Francisku. Je neuvěřitelně chytrý a vzdělaný.“ Ani tahle slova nebyla ta správná.

Spíš v místnosti ještě vyostřila pocit neporozumění. Jako by se ještě víc rozevřely nůžky mezi Falkegrenem – šéfem a kariéristou –, který chodí po přednáškách a všemu rozumí, a Franssonem a jeho muži, tvrdě pracujícími rozumnými policisty, kteří stojí nohama na zemi a nepropadají hned každému novému trendu.

„Okamžitě jsme si s profesorem Rekkem porozuměli, byli jsme na jedné vlně,“ pokračoval Falkegren, čímž se mu podařilo sdělit, jak mimořádný je i on sám, když je na jedné vlně s tak chytrým člověkem.

„Pověděl jsem mu o Costovi,“ řekl.

„Pověděl jste mu o Costovi?“

Fransson nadzvedl obočí.

„Pověděl jsem mu o jeho velikášských a narcistických rysech a o tom, v jak nepříjemné situaci se bez technických důkazů ocitáme,“ pokračoval Falkegren.

„Aha,“ odtušil Fransson.

„A on potom zmínil ten Bundyho případ a řekl, že bychom to možná mohli zkusit.“

„Tak teď víme, jak jste na to přišel,“ konstatoval Fransson ve snaze rozhovor ukončit.

„Ale potom, když se to tak povedlo – když se Costa opravdu otevřel –, pomyslel jsem si, bože, když nám Rekke takhle pomůže, a přitom jen střílí od boku, co by asi dokázal, kdybychom ho do případu zapojili víc.“

„No, to je vážně otázka,“ odvětil Fransson s obavou v hlase.

„Právě,“ pokračoval Falkegren. „Proto jsem se trochu poptal… no, víte, že mám svoje kontakty, ale doslechl jsem se opět jen samou chválu. Samou chválu, pánové. A tak jsem si dovolil profesoru Rekkemu naše materiály přeposlat.“

„Cože jste udělal?“ vyhrkl Fransson.

„Přeposlal jsem mu všechny podklady k vyšetřování.“ Všichni se tvářili, jako by vůbec nechápali, co říká.

Potom Fransson vstal.

„To je sakra porušení mlčenlivosti v předběžném vyšetřování,“ zavrčel.

„Klid, klid,“ řekl Falkegren. „Nic takového to určitě není. Rekke se stane součástí našeho týmu a musí přece dodržovat také závazek mlčenlivosti coby psycholog. Zcela upřímně řečeno, myslím, že ho potřebujeme.“

„Kecy,“ odfrkl Fransson.

„Odvedli jste skvělou práci, to už jsem řekl a není o tom pochyb. Ale nemáme nic nezpochybnitelného. Potřebujeme doznání a jsem přesvědčený, že Rekke nám s tím může pomoct. Dokáže postřehnout nesrovnalosti a mezery ve svědeckých výpovědích tak jako nikdo jiný.“

„Takže co myslíte, že máme udělat?“ zeptal se Fransson. „Máme tomu profesorovi naše vyšetřování přenechat?“

„Ne, to ne, proboha. Jen se s ním sejdete a poslechnete si ho. Uvidíte, jestli dokáže přijít s něčím novým, s nějakým novým úhlem pohledu. Bude vás čekat v sobotu ve dvě hodiny u sebe doma v Djursholmu. Slíbil, že si do té doby všechny materiály projde.“

„Rozhodně nehodlám věnovat svůj volný čas nějakýmu nesmyslu,“ prohlásil Axel Ström, který byl ve skupině nejstarší a blížil se důchodovému věku.

„Jistě, jistě, chápu. Ale někdo jiný by tam určitě zajet mohl. Třeba vy,“ pokračoval Falkegren a ukázal na Micaelu. „Rekke mi volal a ptal se právě na vás.“

„Ptal se na mě?“

Micaela se rozpačitě rozhlížela, byla si jistá, že je to nějaký vtip.

„Ano, zdálo se mu zajímavé něco na vašem výslechu Costy.“

„Nedovedu si představit…“ začala Micaela.

„Vargasová tam rozhodně nemůže jet sama,“ skočil jí Fransson do řeči a obrátil se k Falkegrenovi. „Jednak nemá dost zkušeností, to zdaleka ne, a potom, Martine, ve vší úctě, mohl jste nám o tom dát vědět předem. Jednal jste za našimi zády.“

„To uznávám. A omlouvám se vám za to.“

„No dobře, už je to prostě tak. Tak já s ní pojedu.“

„Fajn.“

„Ale nebudu se držet jediné profesorovy rady, když se mi to nebude líbit. Vyšetřování vedu já a nikdo jiný.“

„Samozřejmě. Ale jeďte tam s otevřenou myslí.“

„Otevřenou mysl mám pořád. Patří to k naší práci,“ odpověděl Fransson a Micaela měla chuť odfrknout a říct něco jízlivého.

Ale jako obvykle mlčela a jen vážně přikyvovala.

„Já pojedu taky,“ ozval se Lasse Sandberg.

„A já taky,“ přidal se Jonas Beijer. A bylo rozhodnuto.

V sobotu se sešli před policejní stanicí a dojeli k velké vile v Djursholmu. Micaela, Fransson, Sandberg a Beijer.

TŘI

Micaela si samozřejmě pamatovala okamžik, kdy se to dozvěděla. Bylo to tentýž den, kdy ho zadrželi. Bylo devět hodin večer a ona chtěla navštívit svou matku, jež bydlela v ulici Trondheimsgatan. Byl začátek června, ale chladno jako někdy v říjnu a před domem se to hemžilo lidmi. Když přišla blíž, spatřila jejich rozčilené obličeje a během několika minut pochopila, k jak závažné události došlo.

Giuseppe Costa neboli Beppe, jak mu říkala, ubil fotbalového rozhodčího. Konal se zápas s kluky z brommského výběrového týmu a zúčastnil se ho Giuseppův syn Mario. Na konci druhého poločasu vběhl Beppe na hřiště, byl příšerně opilý a začal nadávat a dělat potíže. Bylo zapotřebí pěti šesti lidí, aby ho na trávníku přemohli. A potom, když si už všichni mysleli, že se situace zklidnila, se prý rozběhl k rozhodčímu s šíleným výrazem v očích.

„Zní to jako nesmysl,“ řekla a vyšla na pavlač, kde stála její matka a dívala se na lidi dole.

Dlouhé šedé vlasy měla rozpuštěné, pantofle obuté naboso a na sobě nové květované tričko. Foukal ostrý vítr a máma se tvářila neklidně, jako by se bála, že se něco přihodilo Lucasovi nebo Simónovi.

„De qué están hablando?“ zeptala se.

„Říkají, že Beppe utloukl nějakého fotbalového rozhodčího,“ odpověděla Micaela a matce se nejspíš ulevilo, že Simón zas neprovedl nějakou hloupost ani nic životu nebezpečného. Ale později, když seděly u večeře, trochu ožila.

„To se dalo čekat,“ řekla.

V tu chvíli nad tím Micaela moc nepřemýšlela. Takové věci se prostě říkají, myslela si. Ale potom ji to naštvalo. Najednou měla pocit, jako by se Beppe narodil proto, aby zabil nějakého rozhodčího. V celém Husby začaly ožívat staré historky, které jako by se všechny vztahovaly k pachateli takového kalibru, a právě proto chtěla Micaela vzdorovat a vyprávět i něco jiného. Zvlášť jedna příhoda pro ni byla docela důležitá.

Bylo jí tehdy jedenáct nebo dvanáct a slýchala o Beppem docela často. Šlo o rvačky, historky z husbyských hospod, křik a hluk z jeho bytu.

Simón, mladší z jejích starších bratrů, tehdy poslouchal hiphop. Občas se zdálo, že hiphop je to jediné, co ho neničí. Beppeho se bál stejně jako mnozí další. Kluky, kteří si na náměstí z kazetových přehrávačů pouštěli Eminema, Beppe obvykle zaháněl. Ale musel tehdy vycítit, že Simón nutně potřebuje podpořit, protože se s ním nějak sblížil, někam se spolu na den vytratili a nacvičovali. Později večer se objevil, přímo před grilbarem, a naparoval se. Že prý předvede písničku.

„Teď ne. Nemáme na to sílu,“ křičeli lidi.

„Držte huby. Mám něco speciálního,“ okřikl je Beppe a mávl na Simóna.

Simón odmítavě zvedl ruce, byl stejně rozpačitý a zmatený jako pokaždé před lidmi. Ale pak předvedl několik tanečních kroků, které Micaela nikdy předtím neviděla. A potom on a Beppe zarapovali Já jsem ten případ ztracenej, u poldů dávno provařenej, což složil Simón, a Micaela si nevzpomínala, že by lidi v ulici byli někdy z něčeho tak nadšení jako tehdy.

Vlastně na tom nebylo nic zvláštního, byla si jistá, že vrazi dělají i jiné, lepší věci. Ale i tak to v ní ulpělo, trochu jako hádanka, kterou je třeba rozlousknout, po vraždě příhodu několikrát vyprávěla a nakonec se doslechla, že s ní chce mluvit sám Beppe. Pověděl jí to kriminální komisař Jonas Beijer.

„Myslíš, že jsi vůči Costovi zaujatá?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla.

Ale Jonas jako by její pochybnost neslyšel, a aniž by se na ni podíval, pokračoval: „Navaž kontakt a uvidíme, jestli z něho něco dostaneš.“ Samozřejmě se chytal stébla. Micaela pochopila, že zatím nezabralo vůbec nic. Giuseppe se při výsleších stěží držel tématu a neuznal ani to, co bylo jednoznačně vidět na videozáznamu zápasu.

Připravila se pečlivě jako vždycky a ráno desátého června sešla k němu dolů. Seděl sám ve výslechové místnosti a kouřil cigaretu. Celá jeho ohromná, neohrabaná postava jako by se scvrkla. Nejistě se na ni usmál.

„Prý o mně říkáš hezký věci,“ řekl.

„Říkám i spoustu nesmyslů.“

„Měl jsem rád tvýho tátu,“ pokračoval. „Psali jsme si lístečky.“

„Všichni jsme mu psali lístečky.“

„Ale byl to fajnovej chlap,“ dodal Beppe a zatvářil se tak zlomeně a nešťastně, že v ní snadno vzbudil lítost.

Zdálo se, že se proti němu obrátil celý svět, a snad právě proto – aby se pokusila skrýt sympatie – proti němu Micaela postupovala tvrdě. Pak se doslechla, že z něho dostala spoustu nových informací. Jonas Beijer ji chválil a ona překvapila sebe sama, když řekla: „Něco skrývá.“ Udělalo to dojem.

Pocítila to okamžitě, jako by prošla nějakým testem, a hned druhý den dostala nabídku místa ve vyšetřovacím týmu.

„Potřebujeme někoho, kdo má trochu vhled,“ řekl Jonas, a i když okamžitě pochopila, že ne všichni ji přijímají s otevřenou náručí, nechala se přesvědčit.

Během jediné noci udělala obrovský krok, od policistky na místní policejní stanici k vyšetřovatelce případu vraždy, o němž všichni mluví. Začala snít o tom, že by se nakonec mohla stát komisařkou nebo možná zamířit ještě výš, až k intendantce. První týdny, než přišly pochybnosti, byla velice hrdá a cílevědomá.

ČTYŘI

V sobotu, kdy měli navštívit profesora Rekkeho, pro jednou nestálo v novinách nic o vraždě, dokonce se neobjevil žádný článek o násilí ve fotbalovém světě ani nic o tlaku vyvíjeném na rozhodčí a děti. Nic.

Proto si Micaela přečetla jen zprávy ze zahraničí, jako to dělával dřív táta, a v Iráku se asi nic nového nedělo. Válka oficiálně skončila, i když to samozřejmě konec neznamenalo. Sebevražední atentátníci se v těchhle končinách vyhazovali do vzduchu den co den. Zdálo se, že krásná západní demokracie ze svých vlastních rozvalin hned tak nepovstane.

Venku na Kistském náměstí už zase pražilo slunce. Micaela vstala od stolu v kuchyni a zamířila do šatny, když jí začal zvonit telefon. Byla to Vanessa, její nejlepší kamarádka, a byla sobota dopoledne, takže Micaela tipovala, že si vyslechne novinky z nočního života, a taky že ano – rozvláčné vyprávění o „ufňukaném a nudném týpkovi“, který se pokoušel o sex v autobuse cestou domů.

„Já už to nedávám,“ řekla Micaela.

„To je fakt,“ odpověděla Vanessa, a když hovor ukončily, Micaela se trochu zasmála, i když jí to nepřipadalo nijak zvlášť vtipné, byla to jen další variace příhody, kterou už předtím slyšela stokrát.

Otevřela šatní skříň, rozložila na postel svoje šaty a sukně a odolala pokušení znovu Vanesse zavolat a požádat ji o radu. Místo toho si vybrala něco aspoň trochu elegantního, ale zase ne moc, černou sukni, červené tričko a džínovou bundu, která byla asi trochu menší a napínala se jí na prsou, ale líbila se jí. A pak bílé tenisky.

Vyrazila a v metru ucítila, jak ji ovládlo náhlé očekávání. Přece jenom to byl mimořádný úkol a ten profesor chtěl mluvit právě s ní, nebo jí to tak přinejmenším řekli, což byla paráda a nedalo se to pominout.

Zatímco vlak projížděl Kistou, Hallonbergenem a Näckrosenem, snila o tom, co vlastně má kolegům říct, a když vystoupila v centru Solny, cosi jí jemně a perlivě bublalo v celém těle. Ale hned na parkovišti všechno naráz zmizelo a stačil k tomu jediný pohled – mžouravý, zkoumavý pohled Lasseho Sandberga, který nakonec vždycky ulpěl na jejích bocích.

„Koukejte, jak se Vargasová kvůli tomu profesorovi vyfikla,“ prohlásil.

„Chtěla jsem…“ namítla Micaela.

„Třeba má za sebou divokou noc,“ přisadil si Fransson.

„Někdy není čas se mezi štacemi převlíknout,“ připojil se Sandberg a ona už se ani nepokoušela o odpověď.

Posadila se doprava, za sedadlo spolujezdce Franssonova Volva 745, vedle Jonase Beijera, který jí věnoval povzbudivý pohled. Zahleděla se na svoje nehty a uvažovala, jestli není hloupé, že si je nalakovala. Když vzhlédla, oslnilo ji slunce.

Byl horký den, obloha bez mráčku a v autě nebylo o moc chladněji než venku. Klimatizace asi dobře nefungovala, vzduch se točil jenom uvnitř auta, chlapi se rychle začali potit a hlučet. Fransson vyprávěl, jakou děsnou bolest zažil dneska ráno po výstřelu na střelnici v hagalundské hale.

„Jako by mi celá ruka hořela.“

Měl jako obvykle hlavní slovo a Micaela z nedostatku jiných podnětů sledovala, jak Beijer a Sandberg během jediné vteřiny mění hlas. Když Fransson kňoural, kňourali taky, když se smál, chichotali se spolu s ním, a ze všeho nejvíc se nasmáli, když se posmívali společné oběti, krajskému policejnímu řediteli Falkegrenovi. Jak neskutečný je to hlupák, jak směšné jsou třásně na jeho botách, nebo cokoli jiného, až to nakonec Micaela nemohla vydržet.

Zoufale toužila po slovech, po jakýchkoli slovech, která nebudou omšelá a otřepaná. Ale pak vjeli mezi luxusní, obrovské vily v Djursholmu a ona se ztratila v jiném druhu myšlenek.

Djursholm byl na druhém konci linie metra. Tady bydleli ti, co se narodili s výherním losem v ruce, zatímco u nich v Husby to většinou byly střepiny granátu, střepy něčeho, co se rozpadlo kdesi hodně daleko. Na tu myšlenku ji přivedl Simón.

„Nemusím číst žádné noviny, abych se dozvěděl, co se ve světě děje. Vidím to na svých sousedech,“ prohlásil jednou, možná i proto, že noviny nikdy nečetl a vlastně ani nic jiného. Ale měl pod čepicí.

Když někde na světě propukla válka nebo revoluce, ti, které postihla, přišli do Husby. Uprchlíci přinesli kus války s sebou a po celé dospívání se učili žít se svými vzpomínkami dál.

„Nepřejeli jsme to?“ ozvala se.

„Klid, holčičko, klid. Jako doma se tu sice nevyznám… Ale mělo by to být někde tady,“ odpověděl Fransson a sjížděl dál dolů k vodě, až dojel k vysokému plotu s kamerami a domácím telefonem, do něhož se ohlásili, než vjeli na rozlehlé prostranství, minuli fontánu a zastavili před velkolepou vilou s kamennou fasádou okrové barvy a s velkými okny. Stála až dole na břehu.

K domu vedly bílé kamenné schody a nad nimi na verandě stála žena v bílých bavlněných kalhotách a modré halence třepotající se ve větru. Vypadala na pětatřicet až čtyřicet let. Měla zrzavé vlasy, pihovaté tváře a štíhlé, pružné tělo, které ve sluneční záři působilo podivuhodně lehce. Všichni si připadali těžkopádní a nemotorní, když se k ní blížili. Nejnáročnější však byla její krása. Byla tak půvabná, až se všichni přikrčili, a bylo to samozřejmě o to horší, že na ně čekala s tak přátelským výrazem.

Jen to umocňovalo její převahu a Micaela si nervózně upravila sukni a držela se za Franssonem, který se jinak nikdy před nikým nekrčil, ale i on byl teď bezradný, zvlášť když vešli do domu a uviděli všechno okolo. Co by taky měli říkat?

Falkegrenovy obleky a mokasíny, to byla jedna věc. Ale tohle bylo víc, než se dalo vstřebat. Na stěnách visely nádherné veliké obrazy, stropy byly nečekaně vysoké, nestál tu jediný kus nábytku, který by neměl úroveň a styl, a z jedné z vedlejších místností se ozývaly jemné tóny houslí, nebyla to však melodie. Micaela byla uchvácená, ale ta žena – představila se jako Lovisa Rekkeová – se zatvářila omluvně a řekla:

„Můj bože, říkala jsem jí, ať toho nechá.“

Potom zavolala:

„Julie, to už stačí,“ housle utichly a ze dveří nalevo vyšla sedmnáctiletá nebo osmnáctiletá dívka. Nebylo to s ní o nic lepší, s vlnitými vlasy a jasně modrýma očima byla až přehnaně krásná.

„Promiň, mami, zapomněla jsem.“ To bylo víc, než Micaela dokázala ustát.

Před nimi stála neskutečně úchvatná dívka a omlouvala se za to, že hrála na housle tak překrásně, až jim všem spadla brada, a co bylo nejhorší: nikdo z nich nedokázal zareagovat. Nikdo neřekl: „Ne, panebože, bylo to nádherné.“

Všichni tam jen stáli, oněmělí a zaskočení, a nakonec se iniciativy chopila Julia, napřáhla pravici a řekla: „Moc ráda vás poznávám.“

Micaela si nedokázala vybavit lepší příklad sociálního ponížení – náctiletá dívka z nich svým světáctvím udělala hloupé stádo ovcí – a měla chuť rozbít nějakou vázu nebo strhnout ze zdi obraz. Ale pak ji zaujalo něco jiného. Začala myslet na Rekkeho vědecké články. Během týdne si je pročítala a nenarazila na jedinou poznámku o tom, že by spolupracoval s policií, jak tvrdil Falkegren, nebo že by se vůbec zajímal o násilné činy.

Rekke se zaobíral spíš chybami v uvažování, klamnými domněnkami, k nimž nás mozek dovádí na základě předsudků a mylných představ. Byla rozhodně pravda, jak řekl Fransson, že šlo většinou o finesy, intelektuální podivnosti. Přesto na jeho článcích bylo cosi, co se jí dost líbilo: Logika, pomyslela si, pronikavý úsudek, jaký ona sama nemá.

„Kde je?“ zeptal se Fransson rozčileně.

„To je otázka,“ odpověděla Lovisa Rekkeová. „Zřejmě má nějakou práci.“

„Nemáme času nazbyt.“

„To samozřejmě chápu. Omlouvám se. Dojdu nahoru a hned ho přivedu. Zatím se posaďte,“ pokračovala a ukázala na bílou sedací soupravu vedle bronzové sochy dívky, která poníženě skláněla hlavu. A tak se posadili a čekali, zatímco čas plynul.

Možná to nebylo až tak dlouho, ale zdálo se to jako celá věčnost. Potom se manželka vrátila dolů, znovu se omluvila a znovu je nechala o samotě a v tu chvíli to začalo být patrné; ty průtahy a dům působily i na ostatní.

I oni byli plni očekávání, ačkoli si to nechtěli přiznat. Dokonce i Fransson znervózněl a začal si na zápěstí otáčet svými hodinkami IWC Schaffhausen, které zdědil po bratrovi a o nichž říkával, že dalece přesahují jeho finanční možnosti.

„Možná bysme si toho profesůrka přece jen měli poslechnout,“ pronesl a přibližně v té chvíli se z točitých schodů ozvaly rychlé kroky a oni spatřili Hanse Rekkeho, jak se k nim řítí jako neúnavný běžec.

PĚT

Micaela později uvažovala, kolik toho v ten den vlastně věděli, určitě toho bylo mnohem méně, než si mysleli. Ale ta vražda se tehdy ve své brutalitě zdála úplně prostá. Nebylo na ní nic sofistikovaného, nic nenasvědčovalo, že by byl zločin plánovaný nebo dlouho očekávaný.

Zdálo se, že šlo jen o výbuch divokého šílenství. Ale nebylo divu, k činu došlo ihned po zápasu a pozornost vzbuzoval i tím, že oběť měla svou vlastní přitažlivost.

Džamálu Kabírovi bylo v době smrti třicet šest let. Byl to docela hezký, štíhlý muž s rovnými zády a křivou čelistí, k níž přišel při bití a mučení v Kábulu. Mnoho lidí mluvilo o tom, že z něho vyzařuje jakýsi smutek, a tak nebylo nic zvláštního na tom, že se o něm vyprávělo ledacos. Ale vcelku o něm slyšeli mluvit jenom v dobrém a bylo jasné, že byl zkušený rozhodčí a trenér.

Během tálibánského režimu bojoval v Kábulu za právo chlapců hrát fotbal. Nebylo to vůbec snadné, řekl migračnímu úřadu. Režim přicházel neustále s novými pravidly, jak dlouhé rukávy musí mít trička, jak dlouhé nohavice kalhoty a kolik hráčů smí jásat při gólu. Ale bojoval za svůj fotbal. Dokonce to prý považoval za životně důležité. Veškerá jiná zábava byla zakázaná. Nesměla se poslouchat hudba. Nikdo se nesměl dívat na filmy ani chodit do divadla. Knihy se pálily na hranicích. Ženy byly zavřené doma nebo skryté pod burkami a v městské aréně stadionu Ghází se pravidelně konaly veřejné popravy, jako by vraždění a zohavování střídaly fotbal v úloze velkého národního potěšení.

Pro Kabíra se stalo životní otázkou zajistit, aby měli lidé i jinou možnost. Pořádal zápasy a turnaje juniorů. Tvrdil, že mu to přineslo popularitu. Lidé mu chodili děkovat. Ale zároveň měl čím dál větší potíže s úřady a nakonec ho zadrželi a mučili. S jeho původem souvisely nezodpovězené otázky a Micaele se jeho vyprávění o tom, jak byl uvězněn, nezdálo důvěryhodné. Ale migrační úřad dostal potvrzení, že ho Tálibán skutečně pronásledoval, a nebylo pochyb o tom, že ho zle zřídili.

Podle pitevní zprávy utrpěl zlomeniny žeber a čelisti, které nesouvisely s vraždou. Na zápěstích měl škaredé jizvy po jakémsi řetězu a na hrudi stopy po omrzlinách. Bezpochyby mu dali pořádně zabrat, ale on si přesto zachoval bojovného ducha. Když v listopadu 2002 dorazil do Švédska, okamžitě navázal na svou kábulskou činnost. Z uprchlického zařízení ve Spånze, kam byl umístěn, vyhledal fotbalová hřiště v okolí a spojil se s chlapeckými týmy, které tam trénovaly.

„Byl to můj způsob, jak přežít,“ říkával.

Přinášel míče a rozmísťoval kužely. Radil a chválil, celkem brzy dostal příležitost pískat juniorské zápasy a hned bylo znát, že dobře ví, co dělá. Lidé si ho všímali, jistě i proto, že se po hřišti pohyboval zvláštním způsobem, a krůček po krůčku získával větší a větší odpovědnost. Nakonec se stal rozhodčím v juniorské lize a v květnu toho roku, tři týdny před smrtí, na něho dostali tip z pořadu Sportspegeln a přijeli o něm natočit reportáž.

Také proto ho mnozí diváci poznali, když druhého června vstoupil na hřiště v Grimstě. A nepochybně to byl i důvod, proč v něm svědkyně Ruth Edelfeltová, matka jednoho z hráčů, viděla válečného hrdinu a jiní trochu okázale hovořili o tom, že z něho vyzařoval jakýsi smutek.

Věděli, že Kabír právě dostal byt v ulici Torneågatan v Akalle a že si přivydělával v opravně motorek, tak jako v Kábulu. Vyšetřovací tým nedostal žádné informace o tom, že by Kabírovi někdo vyhrožoval nebo že by měl z něčeho strach. Když těsně před jednou hodinou odpískal začátek zápasu, měl napřímená záda a hnědé oči se dívaly docela spokojeně. Existovaly dvě videonahrávky zápasu. Oba týmy natáčely – Djurgården i Brommapojkarna – a na nahrávkách bylo patrné, jak byl Kabír cílevědomý a soustředěný. Jenom tu a tam zvedl oči k nebi.

Blížila se bouřka. Na to, že byl začátek léta, se udělalo neobyčejně chladno a všichni diváci měli na sobě bundy nebo mikiny, kromě jediného muže, který byl oblečený jen v krátkých kalhotách a světle modrém fotbalovém dresu Neapole s nápisem Buitoni. To tričko pro něho bylo důležité. Kdyby nikdo jiný, Micaela to věděla. Beppe neustále mluvil o zlatém období neapolského klubu v osmdesátých letech a tričko bylo kopií dresu, v němž klub zvítězil v italské lize s Maradonou v týmu.

Tričko bylo na začátku čisté, možná dokonce vyžehlené, a Beppe měl zpočátku také skvělou náladu. Měl k tomu dobrý důvod. Byl otcem Maria Costy, velké hvězdy na stadionu, a dlouho obcházel okolo a popíjel ze zelené lahve, v níž určitě nebyla voda, a pokřikoval na kluky.

Ale nic dramatického se nedělo a tak jako v jeho životě často ho nálada přešla, což bylo určitě i počasím. V polovině druhého poločasu začalo pršet, šikmo z boku. Ale především šlo o zápas. Djurgårdenští během čtyř minut srovnali stav a tehdy začal Giuseppe křičet, hlavně na Kabíra.

„Jsi snad blbej? Pískej!“ vykřikoval. Dlouho se o to nikdo příliš nestaral.

Všichni se soustředili na něco jiného. Bylo to dva–dva, napětí rostlo, zejména v závěrečných minutách, když Mario získal míč těsně před pokutovým územím, proběhl kolem dvou tří hráčů, a právě když se chystal vystřelit, srazili ho.

„Trest! Do prdele, trest!“ vykřikl Giuseppe a nejspíš měl pro jednou pravdu.

Na videu to bylo jasně vidět a Kabír také vypadal, že se chystá zapískat. Ale neudělal to. K žádnému trestu nedošlo a v brankovém území zůstal ležet křičící a raněný Mario, zatímco Giuseppe vběhl na hřiště a vypukl celý ten šílený chaos. Giuseppe byl úplně bez sebe, a proto nejspíš tolik lidí považovalo Džamála Kabíra za výjimečně vyrovnaného, aspoň si to tak Micaela vysvětlovala.

Kabírovo chování bylo v ostrém kontrastu k Beppeho šílenství a je pravda, že na posledních existujících záběrech z jeho života z něj vyzařoval pocit naprosté sebekontroly. Jako by celým tělem říkal: Mě nerozhodíš. Ale pak se něco stalo. Do kamery někdo strčil, trenérům a rodičům se podařilo Giuseppeho odtáhnout, situace se poněkud zklidnila, Beppe se usadil na tribuně a popíjel zase z jiné lahve. Ani v té rozhodně nebyla voda. Přibližně tou dobou Kabír odešel, spolu s ním odešli v podstatě všichni, i Mario, kterého zranění bolelo a neměl sílu na otce čekat. Aréna se vylidnila. Zůstal v ní jenom Giuseppe a jeden strážný.

Ale ani Kabír nedošel moc daleko. Zastavil se v ulici Gulddragargränd, hned před stadionem, a v dešti se podíval na mobil, aniž by v tu chvíli někomu zavolal nebo poslal zprávu. Vypadal spíš nerozhodně, podle jednoho svědka možná dokonce neklidně, jednoznačně ostražitě. Potom zmizel v lesíku, který měl přímo před sebou.

Micaela nikdy přesně nepochopila proč. Těžko tudy mohla vést jakákoli zkratka a musel jít do rozbláceného svahu. Ale právě tam zmizel a živého už ho nikdo neviděl. Proto bylo samozřejmě pozoruhodné, že Giuseppe přibližně ve stejnou chvíli vstal z tribuny, odešel stejným směrem a polohlasně při tom na Kabíra nadával. Co se stalo pak, nikdo přesně neví.

Nikdo netuší, co se v těch rozhodujících minutách odehrálo, ale muselo to být náhlé a agresivní, a ať se na to dívali z jakékoli strany, pro Giuseppeho to nevypadalo dobře.

Ukázal už v minulosti, že je hrubého násilí schopen. Když vrávoravě vyrazil za Kabírem ze stadionu na ulici, držel v ruce kámen.

Pak vyšel zkrvavený z lesa, kde ležel mrtvý Kabír s rozbitou lebkou, a bezpečnostní kamery v metru ho zachytily, jak celý bez sebe sedí na nástupišti v tričku s tmavými skvrnami.

Zdálo se, že měl motiv, příležitost i povahu potřebnou k takovému činu.

ŠEST

Hans Rekke seběhl v džínách a modré lněné košili s vykasanými rukávy z točitých schodů a posadil se vedle nich na pohovku. V ruce držel malé plastové desky a levou nohou podupával jako běžec, který jen neochotně přerušil svůj trénink.

„Opravdu hluboce se omlouvám,“ řekl.

Ale nezdálo se, že to myslí vážně. Na rozdíl od své ženy a dcery se policistům nedíval do očí. Ani jim nepodal ruku. S ustaraným výrazem upřel pohled k zemi a desky odložil na konferenční stolek. Micaela si teprve teď všimla jeho těla, které mohlo patřit sportovci, běžci na středně dlouhých tratích. Byl štíhlý a vysoký, paže měl žilnaté a svalnaté.

Ze všeho nejnápadnější však byly jeho ruce. Byly tak krásně tvarované a elegantní, že se instinktivně podívala na své vlastní prsty. Ty jsou ale krátké a neforemné, pomyslela si a s nepříjemným pocitem pohlédla z okna na vodní hladinu. Když se otočila zpátky, profesor na ni zíral. Nebylo to jen trapné. Bylo to úplně špatně.

V týmu nebyla nikdo, v podstatě jen praktikantka. Měl by se dívat na Franssona. Ale díval se na ni, a i když se okamžitě odvrátila, stačila si prohlédnout jeho tvář. Nebyl krásný jako jeho žena a dcera, připomínal spíš dravého ptáka, byl charismatický, s ostrým nosem a modrýma očima, které jako by se dívaly skrz ni.

„Tak snad abychom se do toho pustili,“ řekl Fransson, už zase rozčilený.

„Ano, jistě, pardon, samozřejmě,“ odvětil Rekke a podíval se také na ostatní z týmu, ale už ne tak pronikavě.

„Vyrozuměl jsem, že vám náš krajský policejní ředitel Martin Falkegren přeposlal materiály předběžného vyšetřování,“ pokračoval Fransson.

„Jistě… no, právě… ano.“

Znělo to podivně nejasně.

„A…?“ pozvedl Fransson obočí.

„A co?“

„Co si o Costovi myslíte?“

„O Costovi?“

Rekke se zahleděl z okna směrem do zahrady a k jejich autu, zdálo se, že je ponořený do úplně jiných myšlenek.

„Ale četl jste ten materiál? Jinak nemá naše návštěva vůbec smysl.“

„Četl jsem to.“

„Tak dobře,“ přikývl Fransson a trochu pootočil hodinkami, stále působil nervózně. „Hledáme způsob, jak podezřelého přimět k doznání.“

„To jsem pochopil.“

„Dobře, výborně. Protože se ukázalo, že už jste nám trochu pomohl, tedy nepřímo. Použili jsme metodu, o níž jste hovořil a která byla využita v minulosti, pokud tomu dobře rozumíme, aplikoval ji nějaký novinář na Teda Bundyho.“

Rekke znovu odvrátil pohled a zahleděl se k zahradní fontáně. Vypadal rozpačitě.

„Byl jsem trochu hlupák a tohle vlastně vůbec není moc dobrá historka.“

„Není?“

„Stephen Michaud, tak se ten novinář jmenuje, toho moc nezískal a já ani dobře nevím, proč jsem tu věc zmiňoval. Asi jsem chtěl hlavně říct, že věřím na chválu. Jak se to říkává? Množství pochval, které na nás působí, je nepřímo úměrné množství těch, které si zasloužíme,“ pokračoval Rekke.

Bylo zjevné, že Carl Fransson nad jeho slovy přemýšlí a úplně jim nerozumí. Nakonec se rozhodl, že je mu to jedno. Naklonil se a natáhl pravou ruku, trochu zvláštním gestem.

„Ano… možná… ale tady se skutečně ukázalo…“

„Dnes ráno jste trénoval střelbu,“ skočil mu do řeči Rekke.

„Co… ano… jak to můžete vědět?“

Fransson na něho překvapeně pohlédl, pravou ruku si přitáhl zpátky k tělu a zkřížil paže na prsou.

„Jen hádám, nic důležitého. Ale omlouvám se, přerušil jsem vás.“

„Jak jsem řekl,“ pokračoval Fransson, nyní ještě nejistější. „Zajímalo by nás, co můžeme udělat pro to, aby se otevřel, samozřejmě zejména s ohledem na jeho poruchu osobnosti.“

„Máte na mysli závěry pé sedmičky Pera Wärnera.“

„Zčásti, samozřejmě, ale vidíme i sami, jak se chová, jak se naparuje.“

„Jako by byl úchvatný.“

„Přesně. Úchvatný. A impulzivní. Prostě psychopat, abych to řekl švédsky. Nebo jste jiného mínění… jako odborník?“

„Jako odborník jsem toho mínění, že ho rozhodně mnozí jako psychopata vidět chtějí,“ odpověděl Rekke.

„Jak to myslíte?“

„No… jak bych to řekl? Něco s tím nově ožívajícím slovem není v pořádku, nemyslíte? Jako troška koňaku ke kávě, takový aperitiv v šedi běžných dní.“

„Teď vám vůbec nerozumím,“ odtušil Fransson.

„Omlouvám se. Vyjádřil jsem se nejasně.“

Rekke se odmlčel a oči se mu leskly. Jako by celou dobu vstupoval do stavu hlubokého soustředění a zase z něho vystupoval.

„Líbí se mi vaše hodinky, stylový, klasický kousek,“ pokračoval.

Fransson pohlédl na své zápěstí.

„Co… ach tak… díky.“

„Ale korunka se mi zdá trochu poškozená. Měl byste je někam zanést, aby se na ně podívali. Jinak by mohla upadnout.“

„S korunkou nic není,“ zabručel Fransson, teď už podrážděný, a stáhl si rukáv, aby hodinky skryl.

„Ale k věci. Je opravdu třeba dělat si z té pé sedmičky takovou hlavu?“

Fransson sebou trhl.

„Jak to myslíte?“ opáčil.

„Tak třeba ,výmluvný‘,“ pokračoval Rekke. „Je to v dnešní době obvyklé slovo?“

„No… ne… myslím, že ne.“

Fransson vrhl pohled na ostatní, jako by jim chtěl říct: Vidíte to, vůbec se s ním nedá mluvit.

„Nebo co myslíte vy,“ pokračoval Rekke a obrátil se znovu k Micaele. „Říká se to u vás doma? Ten výmluvný muž, kterého jsem včera potkala.“

„Ne, neříká,“ odpověděla.

„Přesto se to slovo v předběžném vyšetřování vyskytuje třikrát. Jak je to možné?“

„To nevím,“ odvětil Fransson.

„Tak já vám to vysvětlím,“ chopil se opět slova Rekke. „Výmluvný je špatný překlad anglického slova glib.“

„Glib?“

„Přesně tak. Švédské slovníky jej jinak opisují několika slovy, obvykle ,nenucený‘, ,výřečný‘, ,lehkovážný‘. Ale když Mia Hjerlingová překládala knihu Svět psychopata Roberta D. Hareho, zvolila pouhá dvě slova místo několika, rozhodla se pro slovo ,výmluvný‘. Uchytilo se to, zejména proto, že stojí na prvním místě Hareho seznamu vlastností psychopatů. ‚Výmluvný a šarmantní‘, tak to stojí ve švédském překladu.“

„Nerozumím,“ řekl Fransson.

„To slovo se prostě drží a objevuje se v populárně naučných, nebo bychom mohli říct žertovných, knihách typu Jak odhalit psychopata.“

„Aha,“ broukl Fransson s přihlouplým výrazem.

„Vy a inspektor Sandberg jste tu knihu četli, že?“

„Jak to s případem souvisí?“

„Načichli jste tím.“

„Tvrdíte, že si vymýšlíme?“

„Ne, ne, vůbec ne. Jenom se váš pohled trochu pozměnil, jako se to děje nám všem, když čteme nějakou fascinující knihu. Starost mi dělá jen, že neexistuje protihlas, žádný advocatus diaboli, žádná via negativa.“

„Pardon?“

„Všichni – tedy skoro všichni – jste šli za tímtéž cílem.“

„A sice?“

„Potvrdit závěry pé sedmičky Pera Wärnera. A to je trochu nešťastné, nejenom proto, že Per je idiot.“

„Je to idiot?“

„V zásadě ano. Ale především jste se tak ocitli v uzavřeném kruhu, což ve vyšetřování zesílilo tendenci k tomu, co my psychologové nazýváme konfirmační zkreslení či skupinová polarizace.“

„Cože?“

„Vy u policie tomu říkáte tunelové vidění, nebo se pletu?“

Členové týmu zareagovali, jako když do nich píchne, ale Micaela byla i tak přesvědčená, že kolegům chvíli trvalo, než vše pochopili nebo našli sílu to vstřebat. Fransson otevřel pusu jako první. A pak se rozkřikl, rozčileně a zmateně:

„Co to tu sakra naznačujete?“

Rekke mu pohlédl do očí a potom se otočil k ní.

„Je to velmi běžné v homogenních skupinách se silným vůdcem. A vy máte silného vůdce, nebo co myslíte, Micaelo?“ řekl a ona se zarazila, nejen proto, že znal její jméno. Cosi temného se rozhořelo i v jejím nitru – možná dokonce jiskřička touhy po pomstě.

„Teď zacházíte příliš daleko,“ zasyčel Fransson a Rekke se zatvářil, jako by odtamtud nejradši zmizel.

Levá noha mu začala zase podupávat, jako když se posadil. Pak však zavřel oči a napřímil se, jako by se chystal vyjít na scénu. Oči upřel kamsi do bodu šikmo nad Franssonovou hlavou.

„Můžeme začít s prvním svědectvím,“ řekl.

„Který svědek?“

„Strážný Viktor Bengtsson na stadionu Grimsta IP,“ pokračoval Rekke. „Vidí, jak se Costa shýbá a na běžecké dráze okolo fotbalového hřiště zvedá cosi ze země. Neví přesně, co to bylo. Ale vy jako byste krůček po krůčku vložili Costovi do ruky kámen. „Mohl to být kámen?“ ptá se kriminální inspektor Axel Ström na straně sto třicet osm výslechového protokolu a odpověď zní ,ano, možná‘. A najednou se stalo faktem, že Giuseppe měl v ruce kámen. Není to trochu zvláštní?“

„Nebereme to jako fakt.“

„A potom tu máme ty nadávky. Bengtsson slyší Costu nadávat na rozhodčího. Ale opravdu Costa křičel ,já toho hajzla zabiju‘? Zpočátku byla řeč jenom o nadávkách úplně všeobecně. Bengtsson řekl: ,Vypadalo to, že by mohl i zabít.‘ Ale nějakým způsobem se to změnilo ve slova z Costových úst. Jako by se Bengtssonovi zlepšila paměť.“

„To není pravda. Celou dobu jsme kladli kritické otázky.“

„Zdánlivě možná ano, ale ve skutečnosti ne. I tak si ale myslím, že Bengtssonovo svědectví je ještě celkem dobré. Mnohem horší je to s mladým Filipem Grundströmem.“

„Co je s ním?“

„Je to citlivý kluk, viďte? Dokázal vycítit vaše přání a to se mi moc líbí. Co by v jeho věku kdokoli z nás neudělal pro svých patnáct vteřin slávy? Filip zjevně viděl Costu ve špinavém tričku. Ale kde to bylo, není zprvu tak úplně jasné. Pak si je najednou o něco jistější, a abrakadabra, Costa vyklopýtal z lesíku do ulice Gulddragargränd a červená špína na tričku se ve stejném okamžiku proměnila v krev. Není to poněkud pozoruhodné? Jak jeden předpoklad posiluje jiný a jak to dokonce ovlivňuje i způsob, jakým se mluví s dalšími svědky.“

„Teď zacházíte příliš daleko,“ řekl Fransson a napůl se zvedl, pak ale své těžké, trochu zkroucené tělo nechal klesnout zase nazpátek.

„Možná, snad,“ pokračoval Rekke. „Ale jste čím dál selektivnější v tom, o jaké informace se zajímáte, a já opravdu nerozumím tomu, proč Costovi tak moc nevěříte. Jeho vyprávění je jistě trochu zmatené. Ale vtip je v tom, že pravda takhle často vypadá, tak trochu šíleně. Proč by nemohl chtít prolézat příkopy podél cesty? Už je mokrý, má vztek, klidně se může zmáčet a naštvat ještě víc, a proč by nemohl upadnout, poranit si loket a vidět u příkopu ramínko, zelené ramínko?“

„Co je s ním?“

„Vlastně nic, je to jen takový zvláštní detail, který mi utkvěl v paměti. Nemohl jsem pochopit, proč by něco takového zmínil, kdyby to byla lež. Ramínko ještě možná, ale zelené? Kolik zelených ramínek jsme za svůj život viděli?“

„To nevím.“

„Ani já ne, ale tady jedno je.“

Vytáhl ze svých desek malý polaroidový snímek, a když se ukázalo, že na něm je zelené ramínko v příkopu, Micaelu to překvapilo a rozčílilo.

„Leželo dál, než jsem čekal,“ poznamenal Rekke. „Musel jsem chvíli hledat.“

„Takže vy jste tam byl?“ zeptal se zničehonic Jonas Beijer, jako by se i on najednou probral.

„Ano, byl jsem tam, ale ne kvůli tomu ramínku. Zajímalo mě bláto a voda.“

„A to proč?“ vyhrkl Fransson.

„Voda a bažiny v těch místech jsou dystrofní a kyselé. Je v nich nedostatek vápníku, proto je tam hlína červenohnědá a voda v příkopech díky tomu vypadá jako zředěná krev. Chtěl jsem tam podniknout takový malý pokus.“

„Jaký pokus?“ zeptal se Jonas Beijer.

„Nic vědeckého, vůbec ne. Jde jen o takovou drobnou srovnávací studii, ale teď v černobílé, zrnité černobílé,“ řekl Rekke a vytáhl ze svých desek dvě další fotografie.

Jednu dobře znali. Byl na ní Giuseppe, celý rozcuchaný seděl na lavičce v metru, na sobě špinavý fotbalový dres. Druhý snímek představoval vysokou, štíhlou osobu, která se opatrně usmívala do objektivu.

Byl to sám Rekke a i on měl na sobě špinavé tričko.

„Co by člověk neudělal pro porozumění?“ řekl.

„Takže jste se taky vrhnul do příkopu?“ zeptal se Fransson.

„Spokojil jsem se s tím, že jsem to tričko vymáchal ve vodě a v blátě, oblékl si ho a došel do metra ve Vällingby. Ale i to bylo zajímavé. Není podivuhodné, jak podobně naše trička vypadají?“ řekl. Byla to pravda a Micaela se trochu zastyděla.

Vážně ten záznam z bezpečnostní kamery předtím považovala za přesvědčivý?

„Takže vy si myslíte, že na Costově tričku vůbec nebyla krev?“

Byl to opět Jonas Beijer, zřejmě si rovnal myšlenky.

„Přesně to jsem měl na mysli.“

„A proč se ho pak tak rychle zbavil?“ poznamenal Fransson.

„Nevím.“

„Nevíte?“

„Ne,“ pokračoval Rekke. „Ale možná bychom se ho mohli zeptat. Tričko bylo špinavé a roztrhané, na dvou místech povolily švy. Třeba ho opravdu nedokázal vyprat, a proč jste vůbec vycházeli z předpokladu, že pro něj bylo tak důležité?“

„Takže vy na tom nevidíte vůbec nic podezřelého?“

„Samozřejmě by bylo lepší, kdybychom to tričko našli. Ale jsou tu vážnější otázky k zamyšlení, nezdá se vám?“ řekl Rekke a pohlédl na Micaelu.

„Co… ne… nevím,“ odpověděla.

„Opravdu ne? Vy, která celou dobu pochybujete?“

„Nemyslím si, že pochybuje víc než kdokoli jiný,“ prohlásil Fransson kysele.

„Ne? Pokládá jiné otázky. V jejím pohledu je jiný druh zájmu. A možná hraje roli i to, že…“

Věnoval jí další pronikavý pohled a v Micaele se všechno sevřelo, jako by se chystal vyslovit nějakou pravdu, kterou ona sama nechce slyšet. Možná si toho všiml. Odmlčel se, změnil téma a začal hovořit o jiných případech Costova násilí, které vyšetřování popisuje.

„Co mají společného?“ zeptal se.

„Silnou agresivitu,“ odpověděl Jonas Beijer, jako by změnil stranu a najednou se stal Rekkeho žákem.

„Přesně tak, ale ještě něco dalšího, že ano?“

„Co?“

„Pořádný rámus, stručně řečeno. Pokaždé když se Costa bil, křičel a ječel u toho. Ale jak to bylo, když někdo ubil Džamála Kabíra?“

„To nevíme.“

Jistě se to stalo potichu, pomyslela si Micaela.

„Ne, to nevíme,“ pokračoval Rekke. „Ale něco přece jenom tušíme. Džamál Kabír se neotočil. Žádné rány ho nezasáhly zpředu ani z boku. Všechny mířily na jeho týl. Zdá se, že ho nejspíš nevaroval žádný křik ani nadávky. Ale především…“

„Co?“ zavrčel Fransson.

„Rány přicházely shora. Lebka a čelist byly stlačeny ohromnou silou. Zlomeniny takříkajíc sledovaly směr úderů. U jednoho úderu tomu však bylo jinak – vymrštil lebku na okamžik vzhůru, což se dá vyčíst z praskliny tvaru Y. A co to znamená?“

„Že úder přišel zdola,“ prohlásila zničehonic Micaela.

Myslela na to už dřív.

„Přesně tak, a který ze všech úderů mohl přijít zdola, jestli Kabír upadl dopředu?“

„Ten první.“

„Je to tak. A jak je Costa vysoký?“

„Sto osmdesát sedm centimetrů.“

„A Kabír?“

„Sto sedmdesát tři.“

„Proto si dovoluji kvalifikovaný odhad, že pachatel byl spíš menšího vzrůstu než Kabír. Ale především mi tento druh chladného, metodického násilí nejde dohromady s Costovou osobností, protože – abych nyní odpověděl na vaši první otázku: Costa není žádný psychopat. Na to je příliš sentimentální a ustrašený.“

„A co je tedy zač?“

„Extravertní alkoholik. Je hrdý a zahořklý. Bezpochyby je schopen násilí. Ale toho rozhodčího nezabil. Spletli jste se,“ řekl Hans Rekke, a neznělo to povýšeně ani triumfálně, jeho hlas byl spíš plný smutku a lítosti.

I tak jeho slova zapůsobila jako facka, tím spíš, že seděli v jeho velikém domě a Rekke se svou vysokou, štíhlou postavou v té chvíli působil tak sofistikovaně, jako by s nimi ze své podstaty neměl vůbec nic společného.

Micaelu ani v nejmenším nepřekvapilo, že teď Fransson konečně opravdu vstal.

„Už jsem toho slyšel dost,“ vypravil ze sebe.

„Skutečně?“

„O policejní práci nevíte prostě vůbec nic,“ zavrčel. V tu chvíli vstal také Rekke a zadíval se na komisaře stále s tímtéž posmutnělým úsměvem.

„Ne, asi ne,“ odpověděl. „Ale určité vzorce přece jen vidím a radím vám, abyste se podívali na poslední část videozáznamu s Kabírem, hned po závěrečném odpískání.“

„Viděli jsme to do háje tisíckrát.“

„O tom nepochybuji. Ale není zvláštní, jak klidně se Kabír chová, když na něj Costa nepřestává křičet a útočit? Jako by si pomyslel, že je to jen další blázen. Ale potom najednou, těsně předtím, než do kamery něco uhodí, co se stane? Kabír pohlédne šikmo doprava, něco tam zahlédne a dostane strach.“

„Jenom zatěkal pohledem.“

„Opravdu? Já spíš myslím, že…“

„Nezajímá mě, co si myslíte. Mám těch vašich řečí dost.“

„To mě mrzí.“

„Takže díky za dnešek,“ zavrčel Fransson a vykročil ke dveřím.

Ostatní na okamžik váhali, co mají dělat. Změna na scéně byla tak nenadálá a matoucí, že se Beijer a Sandberg chvíli jen pohupovali dopředu a dozadu, jako by chtěli následovat Franssona, a zároveň zůstat s Rekkem. Ale nakonec zvítězilo nutkání dělat to, co jejich šéf, a u bronzové sochy zůstala stát jenom Micaela, hluboce soustředěná.

„Co si myslíte?“ zeptala se.

„Co…?“ odpověděl Rekke, teď trochu mimo.

„Myslíte si, že na tom hřišti byl ještě někdo jiný, na koho jsme zatím nepřišli?“

Hans Rekke na ni pohlédl, ale vůbec ne jako předtím, nýbrž nepřítomně, jako by zájem, který jí před chvílí projevoval, byl čistě intelektuální – jako by nebyla nic než další z věcí, na které se dívá.

„Možná,“ pronesl váhavě a ji napadlo, jestli nemá prostě odejít s ostatními.

Ale potom si vzpomněla na rozhodčího a na jeho smutné a zároveň autoritativní vystupování na hřišti.

„A Džamál Kabír? Co si myslíte o něm?“ pokračovala.

Rekke jako by trochu ožil a zahleděl se na ni se zamyšleným výrazem.

„Nevěřím mu,“ řekl. „Nejenom kvůli mezerám v jeho minulosti. Také jeho staré rány. Poznávám je. Jako by poukazovaly…“ pokračoval a do jeho hlasu se vrátil patos.

Ale ani tentokrát neměl možnost větu dokončit. Z haly se ozvaly rozrušené hlasy a zároveň se k nim blížily kroky, tiché a váhavé, jako by nechtěly rušit. Byla to Rekkeho žena, vyšla z kuchyně a pohlédla na ně, tázavě, možná popuzeně, a ve stejné chvíli bouchly domovní dveře. Všichni tři pak vykročili tím směrem, kolem dcery Julie, která je sledovala se zvědavým, skoro šibalským výrazem. Micaela slyšela Rekkeho zašeptat:

„Náš malý špion.“

„Cože?“ podivila se Micaela.

„Člověk si musí svá tajemství střežit.“

Znělo to odlehčeně, jako by na bouchnutí dveří úplně zapomněl. Ale Micaela už se o to nestarala a vyšla ven na verandu.

Vykročila do sluneční záře před domem. Nohy měla ztěžklé a dívala se do křupajícího štěrku. Fransson a Sandberg na ni od auta netrpělivě mávali. Sama pro sebe zanadávala, ponořená do myšlenek. Náhle se však otočila s dotěrným pocitem, že ji Rekke už zase sleduje tím pronikavým a zaujatým pohledem jako předtím. Ale jenom se jí to zdálo.

Rekke na verandě objal svou ženu okolo pasu a lehkým, elegantním krokem zmizeli ve velkém domě, jako by schůzka s nimi pro ně byla jen nedůležitou epizodou, zdržením na cestě za něčím důležitějším. Mikaelu naplnil vztek a pocit ponížení.

Zamračeně nasedla do auta, kde ji okamžitě zalilo dusivé horko.

SEDM

Franssonovo mohutné tělo se zachvělo.

Skoro to vypadalo, jako by dostal křeč. Jinak byl minulý týden v neobvykle dobré náladě, což určitě souviselo s tím, že návštěva u Rekkeho poněkud upadla v zapomnění. S odstupem působily profesorovy závěry spíš jako vystoupení hypnotizéra, jakési kouzelnické číslo, které je na chvíli ošálilo, ale po návratu do reality nic neznamenalo. Celý červenec Fransson a celý tým pracovali s toutéž samozřejmou hypotézou jako doposud a jistě pomohlo i to, že se zdálo, že se Giuseppe Costa nakonec přizná, aniž by museli použít jakékoli psychologické triky.

Uřvaný hrubián se úplně sesypal a upadl do stavu beznaděje a zmatenosti. „Nevím,“ odpovídal teď nejčastěji na otázku, jestli Kabíra zabil, jako by se otevřel myšlence, že k tomu mohlo dojít v okamžiku, kdy měl výpadek paměti. Celkově se zdálo, že je stejně vinen jako předtím, a nejvyšší státní zástupce Mårten Odelstam připravoval obžalobu z vraždy, případně zabití. Život v týmu běžel jinými slovy stále ve stejných kolejích a Fransson se těšil na muškaření v pohoří Oviksfjällen. Těšil se, až bude po všem, noviny přestanou psát a otravovat a ten zatracený krajský policejní ředitel mu přestane volat a vyptávat se. Ale může být něco v životě tak, jak si člověk přeje?

Kromě toho Micaela vešla do kanceláře sebevědomým krokem a hned bylo znát, že se něco změnilo. Nejenže měla sukni a vysoké podpatky. Byl to i… její úsměv. Snad poprvé od té doby, co navštívili Rekkeho a on na ni udělal takový dojem, že mu spolkla všechno, co napovídal, se přestala tvářit tak pekelně vážně a chvíli trvalo, než pochopil, že se dívá na jeho ruce. Co je sakra na jeho rukou zvláštního? Něco držel mezi prsty, něco maličkého a lesklého. Co to sakra…? Byla to korunka jeho hodinek, a nejdřív Fransson nic nepochopil, myslel si, že ji bude moct jen tak vmáčknout nazpátek, a dělal jakoby nic. Vzápětí si celou tu katastrofu uvědomil. Jeho hodinky za dvě stě tisíc korun byly rozbité.

„Sakra! Do prdele!“ vykřikl a se zaúpěním vstal. A v tu chvíli už se na něho nedívala jenom Vargasová.

Zíral na něho celý tým a on zamumlal něco o tom, že musí do hodinářství v NK. Musí to zařídit okamžitě. Ale stejně se nikam nevydal. Zůstal stát, zachvácený náhlým pocitem nevolnosti, a snad právě proto se podíval na Vargasovou, která to všechno nějakým způsobem nastartovala. Posadila se na svoje místo, a jestli se před chvílí jenom usmívala, teď se tvářila až zneklidňujícím způsobem odhodlaně. Záda i ramena měla vzpřímená, vzala do ruky telefon a Fransson měl v tu chvíli za to, že se chystá zavolat profesorovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temnota.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.