Kalibr

LOUISE PENNYO VÁ

KRÁLOVSTVÍ SLEPÝCH

Případy vrchního inspektora Gamache

Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

KINGDOM OF THE BLIND

Copyright © 2018 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2022

ISBN 978-80-242-8087-5

Pro Hope Dellonovou, mou redaktorku a kamarádku.

Pic kozu do vazu.

JEDNA

Armand Gamache na zasněžené vedlejší silničce zpomalil auto do kroku, pak zastavil úplně.

Tohle bude ono, usoudil. Odbočil na cestu mezi vysokými borovicemi a pokračoval po ní, dokud nedojel na mýtinu.

Zaparkoval, ale zůstal sedět ve vyhřátém autě a vyhlížel z něj do studeného dne. Sněhové vločky, které dopadaly na přední sklo a tály na něm, se teď sypaly hustěji a zčásti mu zastíraly výhled ven. Otočil se a zahleděl se na dopis, který mu přišel včera a teď ležel otevřený na sedadle spolujezdce.

Nasadil si brýle na čtení, promnul si obličej a znovu si psaní přečetl. Bylo to něco jako pozvánka. Na tohle opuštěné místo.

Vypnul motor, ale stále nevystupoval.

Necítil žádnou zvláštní úzkost. Neznepokojovalo ho to, spíš mátlo.

Ovšem i tak to bylo natolik zvláštní, aby to v něm spustilo slabý poplašný signál. Ne sirénu, to zatím ještě ne. Byl však ve střehu.

Armand Gamache neměl ustrašenou povahu, ale byl opatrný člověk. Jak jinak by přežil v nejvyšších patrech Sûreté du Québec? Ačkoli teď vlastně nebylo vůbec jisté, jestli doopravdy přežil.

Spoléhal jak na racionální část své mysli, tak na instinkty a důvěřoval oběma.

A co mu říkají teď?

Rozhodně mu sdělovaly, že je to divné. Na druhou stranu, pomyslel si s úšklebkem, to by mu řekla i jeho vnoučata.

Vytáhl telefon a poslouchal, jak se u volaného čísla ozvalo jedno, druhé zazvonění a pak se hovor spojil.

„Salut, ma belle. Už jsem tu,“ ohlásil.

Se svou ženou Reine-Marie měl Armand dohodu, že když je v zimě nasněženo, vždycky si zavolají, jakmile dorazí do cíle.

„Jaká byla cesta? Připadá mi, že tady ve Three Pines chumelí čím dál víc.“

„Tady taky. Cesta byla dobrá.“

„Tak kde jsi? Co je to za místo, Armande?“

„To se docela těžko popisuje.“ Ale pokusil se o to.

Budova, kterou viděl před sebou, kdysi bývala domovem. Pak domem. Teď šlo prostě o nějakou stavbu. A ani tou už nezůstane moc dlouho.

„Je to starý statek,“ řekl. „Ale vypadá opuštěně.“

„Víš jistě, že jsi na správném místě? Pamatuješ, jak jsi mě jednou jel vyzvednout do bratrova domu a dorazil jsi ke špatnému bratrovi? Trval jsi na tom, že tam musím být.“

„To bylo před lety,“ namítl. „Navíc ve Ste.-Angélique vypadají všechny domy stejně a tvých sto padesát sedm bratrů se po pravdě od sebe skoro nedá rozeznat. Kromě toho jsem se mu nezamlouval a byl jsem si dost jistý, že se jen snaží, abych se ztratil a nechal tě na pokoji.“

„A ty se mu divíš? Stál jsi před špatným domem. To jsi mi tedy detektiv.“

Armand se rozesmál. Stalo se to už před desítkami let, tehdy spolu začínali chodit. Její rodina si k němu od té doby našla srdečnější vztah, když viděli, jak moc ho miluje, a co pro ně bylo ještě podstatnější, jak moc on miluje Reine-Marie.

„Jsem na správném místě. Je tu ještě jedno auto.“

Na druhém vozu už ležel lehký sněhový poprašek. Odhadoval, že tam stojí asi tak půl hodiny, víc ne. Pak se pohledem vrátil k budově statku.

„Už tu nějakou dobu nikdo nebydlí.“

Trvalo dlouho, než se budova dostala do takového stavu. O to se postarají jen roky bez péče. Teď už ze stavby zbývalo jen o maličko víc než jen hromada stavebního materiálu.

Okenice visely nakřivo, dřevěné zábradlí ztrouchnivělo a od schodů se odklánělo na obě strany. Jedno z horních oken bylo zabedněné, takže to vypadalo, jako by na něj dům mrkal. Jako by věděl, co on ne.

Naklonil hlavu ke straně. Nestojí celý dům maličko nakřivo? Nebo ho jen jeho představivost přizpůsobila jedné z Honorého říkanek?

Byl jednou jeden křivák, co křivá záda měl,

po křivolakých cestách do cíle vždycky šel.

Koupil si křivou kočku, ta chytla křivou myš

a spolu v křivém domě všichni si našli skrýš.

Tohle je křivý dům. A Armanda Gamache napadlo, jestli uvnitř nenajde i nějakého křiváka.

Když se rozloučil s Reine-Marie, znovu se podíval na druhé auto na dvoře a na poznávací značku s erbovním mottem Quebeku je me souviens.

Vzpomínám si.

Když zavřel oči, tak jako teď, objevily se nezvané obrazy. Stejně živé a pronikavé jako ve chvíli, kdy se to stalo. A nejen ten den loni v létě, kdy radostné paprsky zacházejícího slunce dopadly na krev na jeho rukou.

Viděl před sebou všechny ty dny. Všechny noci. Všechnu krev. Svou vlastní i druhých. Viděl lidi, jejichž život zachránil. A ty, kterým ho vzal.

Aby si zachoval příčetnost, lidskost a duševní rovnováhu, potřeboval si vybavit i skvělé události.

Seznámení s Reine-Marie. Narození syna a dcery. A teď i vnoučat.

Nalezení útočiště ve Three Pines. Klidné chvilky s přáteli.

Veselé oslavy.

Otce jeho dobrého kamaráda postihla demence a nedávno zemřel. Zhruba v posledním roce už nepoznával rodinu ani přátele. Ke všem byl milý, ale na některé zářil. To byli ti, které miloval. Instinktivně je poznal a držel je bezpečně schované ne ve své pomatené hlavě, ale v srdci.

Vzpomínky srdce byly mnohem silnější než ty, které zůstávaly v hlavě. Otázkou ale bylo, co si lidé v srdci vlastně uchovávají?

Vrchní komisař Gamache znal slušnou řádku lidí, jejichž srdce rozežrala nenávist.

Podíval se na křivý dům před sebou a uvažoval, jaké vzpomínky asi rozežírají ten.

Poté co si instinktivně uložil do paměti poznávací značku auta, přejel pohledem dvůr.

Byl posetý velkými hromadami sněhu, pod nimiž, jak Gamache odhadoval, se skrývala zrezivělá vozidla. Polorozpadlý pick-up. Starý traktor, teď už jen šrot. A pak cosi, co vypadalo jako tank, ale pravděpodobně šlo o starou cisternu na naftu.

Nebo v to aspoň doufal.

Gamache si nasadil čepici a chystal se, že si navlékne i rukavice, když vtom zaváhal a znovu zvedl dopis. Moc se toho v něm nepsalo. Jen pár úsečných vět.

Nepůsobily hrozivě, to v žádném případě. Spíš byly komické a opravdu by vzbuzovaly smích, kdyby je nenapsal mrtvý. Pocházely od notáře: žádal v nich, skoro rozkazoval, aby se Gamache dostavil k tomu opuštěnému statku v 10.00 dopoledne. Přesně. Prosím. Neopozděte se. Merci.

Vyhledal si toho notáře v Chambre des Notaires du Québec. Maître Laurence Mercier.

Před šesti měsíci zemřel na rakovinu. A přece – tady od něj byl dopis.

Neobsahoval zpáteční adresu ani e-mail, ale bylo tam telefonní číslo, na které Armand zavolal, jenže nikdo to nezvedl.

Byl v pokušení vyhledat si maître Merciera v databázi Sûreté, ale nakonec se rozhodl takovou věc nedělat. Nedalo se tvrdit, že by Gamache figuroval v Sûreté du Québec vyloženě jako persona non grata, každopádně ne v pravém smyslu slova. Byl suspendovaný, čekal na výsledek vyšetřování událostí loňského léta a cítil, že by měl laskavosti od svých kolegů požadovat jen uvážlivě. Dokonce i od Jeana Guye Beauvoira. Svého zástupce. Svého zetě.

Gamache se znovu zahleděl na ten kdysi bytelný dům a usmál se. Cítil s ním jistou spřízněnost.

Věci se občas rozpadnou neočekávaně. Nemusí jít nutně o odraz toho, nakolik si jich lidé cenili.

Složil dopis a zasunul si ho do náprsní kapsy. Právě když vystupoval z auta, zazvonil mu telefon.

Gamache se podíval na číslo. Zůstal na něj zírat. Z obličeje mu zmizely veškeré známky pobavení.

Odváží se to vzít? Odváží se to nevzít?

Zatímco telefon dál vyzváněl, zahleděl se přes čelní sklo ven. Výhled mu zastíral teď už těžký sníh, takže svět viděl jen nedokonale.

Uvažoval, jestli se mu v budoucnu, kdykoli uvidí nějaký starý statek, uslyší měkké pleskání sněhových vloček nebo ucítí mokrou vlnu, vybaví tenhle okamžik a jestli při tom bude cítit úlevu, anebo hrůzu.

„Oui, allô?“

* * *

Muž stál u okna a snažil se vyhlédnout ven.

Okenní tabulku překryla námraza, ale uviděl skrz ni přijíždět auto. Pak netrpělivě sledoval, jak ten člověk vůz zastavil a zůstal sedět uvnitř.

Asi tak po minutě návštěvník vystoupil, ale nevydal se k domu. Postavil se vedle auta s mobilem u ucha.

To byl první z les invités.

Muž svého prvního hosta samozřejmě poznal. Kdo by ne? Vídal ho často, ale jen v televizních zprávách. Osobně se s ním nikdy nesetkal.

Nebyl si ani moc jistý, jestli se tenhle host vůbec ukáže. Armand Gamache. Bývalý šéf oddělení vražd. V současnosti vrchní komisař Sûreté du Québec, suspendovaný.

Pocítil záchvěv vzrušení. Ten člověk byl svým způsobem celebrita. Muž zároveň nesmírně uznávaný i proklínaný. Někteří novináři ho pokládali za hrdinu, jiní za padoucha. Reprezentoval nejhorší stránky policie. Nebo ty nejlepší. Pro jedny byl ztělesněním zneužívání moci. Pro druhé představoval odvážného velitele ochotného obětovat pro vyšší dobro vlastní pověst, a možná i víc.

Ochotného k tomu, co nikdo jiný udělat nechtěl. Nebo nemohl.

Přes sklo deformující výhled, přes sníh uviděl muže těsně před šedesátkou. Vysokého, určitě přes sto osmdesát centimetrů. A mohutného. Ve své parce vypadal při těle, ale takové bundy přidávají kila každému. Obličej ale oplácaný neměl, jen vyčerpaný. S vráskami, které se mu rozbíhaly od očí. Zatímco ho sledoval, vytvořily se Gamachovi i dvě hluboké brázdy mezi obočím.

Ve výrazech lidských tváří se nikdy moc nevyznal. Viděl vrásky, ale nedokázal v nich číst. Napadlo ho, že se Gamache asi zlobí, ale ty tenké linky mohly vyjadřovat prostě jen soustředění. Nebo překvapení. Usoudil, že může mít i radost.

O tom ale pochyboval.

Sněžení ještě zesílilo, ale Gamache si nenasadil rukavice. Když vystoupil z auta, upadly mu na zem. Právě tak většina Quebečanů ztrácí rukavice, dokonce i čepice. V autě je mají položené na klíně, a když přijde čas vystoupit, zapomenou na ně. Na jaře bývá země posetá psími hovínky, žížalami a nasáklými palčáky, prstovými rukavicemi a kulichy.

Armand Gamache stál v padajícím sněhu s holou rukou zdviženou k uchu. Svíral mobil a poslouchal.

A když nadešel čas, aby promluvil, sklonil Gamache hlavu. Klouby na prstech měl bílé od toho, jak svíral telefon, nebo od mrazu. Pak poodešel od auta, otočil se zády k větru a sněhu a promluvil.

Muž nemohl slyšet, co říká, ale jedna fráze zachycená proudem vzduchu se dostala přes zasněžený dvůr, přes majetek, jehož si kdysi někdo cenil, až do domu. Jehož si kdysi někdo cenil.

„Toho budete litovat.“

Potom jeho pozornost přitáhl jiný pohyb. Na dvoře zastavovalo další auto.

Druhý z les invités.

DVĚ

„Armande?“

Když si ale všimla, jak se tváří, úsměv a lehká úleva, které přišly s poznáním, kdo před ní stojí, jí v obličeji zamrzly. Otočil se k ní zprudka, téměř agresivně. Tělo měl napjaté, připravené. Jako by se obrňoval před možným útokem.

Na čtení jazyka těla a výrazů obličeje byla odbornice, ale jeho výraz tak úplně rozluštit nedokázala. Kromě toho nejzjevnějšího.

Překvapení.

Ovšem bylo toho v něm víc, mnohem víc.

A pak to zmizelo. Tělo se mu uvolnilo, a zatímco se na něj dívala, řekl Armand do telefonu jediné slovo, pak ťukl na displej a zastrčil si mobil do kapsy.

Poslední výraz, který na tom známém obličeji zachytila, než ho zas úplně překryla fasáda zdvořilosti, ji ale překvapil ještě víc.

Vina.

A pak se objevil úsměv.

„Bože můj, Myrno, co tady děláš?“

Armand se snažil ovládat koutky, i když to bylo těžké. Obličej měl celý znecitlivělý, ztuhlý mrazem.

Nechtěl to s úsměvem přehnat, aby nevypadal jako šklebící se idiot. Nechtěl se před svou sousedkou, neobyčejně mazanou ženou, prozradit.

Penzionovaná psycholožka Myrna Landersová vlastnila ve Three Pines knihkupectví a stali se s Armandem a Reine-Marie dobrými přáteli.

Měl podezření, že jí jeho prvotní reakce neunikla a že si ji vyložila správně, ale zároveň si říkal, že si snad nevšimla, jak moc silná byla. A nikdy by neuhodla, s kým to právě mluvil.

Byl do hovoru tak pohroužený. Pečlivě volil slova. A bedlivě naslouchal těm, která se nesla k němu. I tónu. Snažil se modulovat vlastní tón. Takže dovolil, aby se k němu někdo nepozorovaně přiblížil.

Samozřejmě, byla to kamarádka. Jenže stejně tak dobře o žádného kamaráda jít nemuselo.

Jako kadet, jako agent Sûreté, jako velitel oddělení vražd i celého policejního sboru potřeboval být ve střehu. Vytrénoval se k tomu, takže se z toho stala jeho druhá přirozenost. Základní přirozenost.

Ne že by procházel životem v neustálém očekávání, že se stane něco špatného. Ostražitost se prostě jen stala jeho součástí stejně jako barva očí. Jako jeho jizvy.

Zapsala se mu do DNA jako důsledek jeho života. Problém nebyl v tom, že právě vypnul svůj obranný štít.

Právě naopak. Měl ho tak vysoký a tak silný, že jím na několik klíčových minut neproniklo nic dalšího. Přeslechl přijíždějící auto. Přeslechl tiché vrzání bot na sněhu.

Gamache nebyl strašpytel, ale teď ho maličko olízl strach.

Tentokrát se to obešlo bez následků, ale příště?

Hrozbou nemusí být nic kolosálního. Kdyby ano, pravděpodobně by ji nepřehlédl. Skoro vždycky jde o nějakou drobnost. Přehlédnutý nebo špatně pochopený signál. Slepá skvrna.

Chvilka rozptýlení. Zaostření na tak úzký výsek reality, že se všechno kolem rozmaže. Nepravdivá domněnka zaměněná za fakt.

A pak –

„Není ti nic?“ Myrna Landersová došla až k Armandovi a políbila ho na obě tváře.

„Jsem v pohodě.“

Ucítila na obličeji chlad a mokro od sněhu, který tál na Gamachově tváři. A cítila, jak je pod veselým zevnějškem celý napjatý.

Úsměv mu v koutcích očí vytvořil hluboké vrásky, ale až do těch hnědých očí doopravdy nedosáhl. Ty zůstaly pronikavé, ostražité. Pozorné. Přestože v nich stále byla i srdečnost.

„V pohodě,“ řekl a ona se i přes své znepokojení usmála. Oba tomu kódu rozuměli. Šlo o narážku na jejich sousedku ze Three Pine, Ruth Zardovou. Nadanou básnířku. Jednu z nejuznávanějších v zemi. Ovšem její dar byl zabalený do nemalé porce bláznivosti. Jméno Ruth Zardová se vyslovovalo se stejnou dávkou obdivu jako děsu. Bylo to jako vyvolávat kouzelného tvora, který vládne zároveň tvůrčí i ničivou silou.

Ruthina poslední básnická sbírka nesla název Jsem V POHODĚ, což znělo dobře, dokud člověk nezjistil, a často až příliš pozdě, že je to zkratka pro V Prdeli, Otravná, Hrubá, Osamělá a Děsně Egoistická.

Ano, Ruth Zardová byla spoustu věcí. Naštěstí pro ně však aspoň nebyla tady.

Armand se sehnul a sebral rukavice, které spadly z Myrnina rozměrného klína do sněhu. Oprášil je o svou bundu a podal jí je, načež si uvědomil, že postrádá i svoje, takže přešel ke svému autu a našel je skoro zapadané čerstvým sněhem.

Muž to všechno sledoval z pochybného úkrytu budovy.

Se ženou, která právě přijela, se nikdy nesetkal, ale už teď se mu nelíbila. Byla tlustá, černá a ženská. To všechno ho odpuzovalo. A co hůř, Myrna Landersová přijela o pět minut později, a místo aby spěchala dovnitř a chrlila omluvy, postává venku a klábosí. Jako by tam na ně nečekal. Jako by se jasně nevyjádřil, v kolik hodin se schůzka koná.

Což se vyjádřil.

Jeho podráždění ale maličko zmírnila úleva, že se vůbec ukázala.

Pozorně ty dva sledoval. Byla to taková jeho hra. Díval se a snažil se odhadnout, co lidi udělají příště.

Skoro vždycky se spletl.

Myrna i Armand z kapes vytáhli dopisy.

Porovnali je. Byly naprosto stejné.

Myrna se rozhlédla. „Nemyslíš, že je to trochu divné?“ Přikývl a sledoval její pohled ke zchátralému domu.

„Znáš ty lidi?“ zeptal se.

„Jaké lidi?“

„No ty, co tu bydlí. Nebo bydleli.“

„Ne, a ty?“

„Non. Nemám tušení, co jsou zač a proč tu jsme.“

„Volala jsem na to číslo, ale nikdo to nebral,“ vysvětlila Myrna. „S tím Laurencem Mercierem se nedá nijak spojit. Je to notář. Znáš ho?“

„Non, ale jednu věc vím.“

„A co?“ Myrna poznala, že se na ni chystá něco nepříjemného.

„Umřel před šesti měsíci. Na rakovinu.“

„Tak co –“

Nevěděla, jak dál, a proto zmlkla. Znovu se podívala na dům a pak se obrátila k Armandovi. Výškou se skoro mohla rovnat s ním, v bundě vypadala tlustá, ale v jejím případě to nebylo bundou.

„Věděl jsi, že ten chlap, který ti poslal dopis, už před pár měsíci umřel, ale stejně jsi přijel,“ začala. „Proč?“

„Ze zvědavosti,“ odpověděl. „A ty?“

„No, já nevěděla, že umřel.“

„Ale připadalo ti to divné. Tak proč si přijela?“

„Stejně jako ty. Ze zvědavosti. Vždyť co nejhoršího by se mohlo stát?“

V tu chvíli si Myrna uvědomila, že plácla pěknou hloupost.

„Jestli začnou hrát varhany, Armande, tak zdrháme, jo?“ Zasmál se. Samozřejmě věděl, co se může stát nejhoršího.

Klečel už vedle toho ve stovkách případů.

Myrna zaklonila hlavu a zvedla oči ke střeše, která se prohýbala pod vrstvou sněhu nahromaděnou za celé měsíce. Dívala se na popraskaná nebo chybějící okna, a jak jí velké vločky něžně a neúnavně dosedaly na tváře a padaly jí do očí, mrkala.

„Ale není to doopravdy nebezpečné, že ne?“ ujišťovala se.

„Pochybuju, že by bylo.“

„Pochybuješ?“ Oči se jí maličko rozšířily. „Takže tu taková možnost je?“

„Myslím, že jediné nebezpečí hrozí od té budovy samotné.“ Kývl k propadající se střeše a povážlivě nakloněným zdem.

„Ne od toho, kdo je uvnitř.“

Došli k domu, a když Gamache položil nohu na první schod, ten se pod ním probořil. Zvedl k ní obočí a ona se usmála.

„Řekla bych, že to bude spíš množstvím croissantů než mírou ztrouchnivělosti dřeva,“ odpověděla a on se rozesmál.

„Taky myslím.“

Na chvíli se zastavil s pohledem upřeným na schody a pak na dům.

„Nevíš jistě, jestli něco nehrozí, viď?“ nadhodila. „Jak od toho domu, tak od toho, kdo je uvnitř.“

„Non,“ připustil. „Nevím to jistě. Nechtěla bys radši počkat tady?“

Chtěla, pomyslela si.

„Ne,“ řekla nahlas a vykročila za ním.

* * *

Muž jim vyšel naproti s napřaženou rukou. „Maître Mercier,“ představil se.

„Bonjour,“ pozdravil Gamache, který vešel jako první.

„Armand Gamache.“

Rychle propátrával pohledem místnost. Začal u toho muže. Malý, štíhlý, běloch. Zhruba pětačtyřicet.

Živý.

Dům měl odpojenou elektřinu a s ní i topení, takže vzduch byl studený a zatuchlý. Jako v mrazírně.

Notář si na sobě nechal kabát a Armand si všiml, že ho má zamazaný od bláta. Armandova bunda na tom byla stejně. V quebecké zimě je skoro nemožné nastoupit do auta nebo z něj vylézt, aniž by se člověk umazal od bahnité břečky a soli.

Ovšem kabát maître Merciera na sobě neměl jen bláto, ale i skvrny. A byl obnošený.

Vnášela se kolem něj aura zanedbanosti. Stejně jako jeho oblečení působil i muž sám ošuntěle, ale měl v sobě i důstojnost hraničící až s nadutostí.

„Myrna Landersová,“ představila se Myrna, vykročila k němu a napřáhla ruku.

Maître Mercier ji přijal, ale hned ji zase pustil. Nepotřásl s ní, jen se jí letmo dotkl.

Gamache si všiml, že se Myrnino chování trochu proměnilo.

Už se nebála, spíš se na jejich hostitele dívala s lítostí.

Existují bytosti, které takovou reakci přirozeně vzbuzují. Nejsou obdařeni krunýřem, jedovými váčky nebo schopností létat či rychle běhat, ale to, čeho se jim dostalo, je stejně mocné. Mají schopnost působit tak bezmocně, tak uboze, že prostě není možné, aby představovali hrozbu. Někteří jedinci se jich dokonce ujmou. Chrání je. Živí je. Přijmou je mezi sebe.

A pak toho skoro vždycky litují.

Ještě se nedalo poznat, jestli je maître Mercier právě takové stvoření, ale v prvním okamžiku tak působil. Dokonce i na někoho tak prozíravého a zkušeného jako Myrna Landersová.

Gamache si uvědomil, že tak působí i na něj. Cítil, jak v přítomnosti toho smutného mužíka jeho obranné štíty klesají.

Úplně je ale nespustil.

Gamache si sundal čepici, uhladil si prošedivělé vlasy a rozhlédl se.

Vchodové dveře vedly přímo do kuchyně, jak je u selských stavení skoro pravidlem. Vypadala, že se v ní od šedesátých let nic nezměnilo. Možná od padesátých. Překližkové skříňky byly natřené veselou chrpově modrou barvou, linku pokrýval oprýskaný žlutý laminát a podlahu poškrábané linoleum.

Všechno, co mělo nějakou cenu, už někdo odnesl. Spotřebiče zmizely a kromě mátově zelených hodin nad dřezem, které už dávno nešly, byly stěny holé.

Na chvíli si představil, jak ta místnost kdysi mohla vypadat. Když byla nablýskaná. Ne nová, ale čistá a opečovávaná. S lidmi, kteří v ní žili a připravovali sváteční večeři na den Díkůvzdání nebo na Vánoce. S dětmi, které se v ní honily jako divoká hříbata, a rodiči, kteří se je snažili zkrotit. A pak to vzdali. Všiml si čárek na zárubni. Značení výšky. Než se čas zastavil.

Ano, pomyslel si, v téhle místnosti, v tomhle domě kdysi vládlo štěstí. Kdysi tu byla radost.

Znovu se podíval na svého hostitele. Na notáře, který zároveň existoval i neexistoval. Býval to dřív jeho domov? Býval tehdy šťastný a veselý? Jestli ano, nezanechalo to na něm žádné stopy. Všechny z něj už oprýskaly.

Maître Mercier ukázal ke kuchyňskému stolu a vyzval je, ať se posadí. Udělali to.

„Než začneme, rád bych, abyste tohle podepsali.“ Mercier přistrčil Gamachovi list papíru.

Armand se v židli opřel, odklonil se od papíru. „Než začneme,“ opáčil, „rád bych věděl, kdo jste a proč jsme tady.“

„Já taky,“ přidala se Myrna.

„Všeho do času,“ opáčil Mercier.

Byla to zvláštní odpověď, jak formálností a knižností té fráze, tak naprostým odmítnutím jejich žádosti. A přitom nešlo o žádost nijak neopodstatněnou, vždyť tu vůbec nemuseli být.

Mercier vypadal i mluvil jako nějaká postava z Dickense. A ne zrovna hrdina. Gamache si říkal, jestli to Myrna cítí stejně.

Notář položil na papír pero a pokývl Gamachovi, ale ten pero nezvedl.

„Poslyšte, drahoušku,“ oslovila Myrna Merciera a položila mohutnou dlaň na jeho ruku. Ucítila, jak sebou křečovitě škubl. „Buď nám to teď povíte, nebo já odcházím. A mám dojem, že to nechcete.“

Gamache přistrčil papír přes stůl zpátky k notáři.

Myrna Merciera poplácala po ruce a ten na ni upřel pohled.

„A teď mi povězte,“ pokračovala, „jak jste vstal z mrtvých?“ Mercier se na ni podíval, jako by se zbláznila, ale pak přesměroval pohled ven z okna. Gamache i Myrna upřeli oči stejným směrem.

Na dvoře zastavilo další auto. Pick-up. Vyskočil z něj mladý muž, rukavice mu upadly do sněhu, ale rychle se sehnul a sebral je.

Armand zachytil Myrnin pohled.

Nově příchozí měl na sobě dlouhou čepici s červenobílými pruhy. Zužovala se do dlouhatánského cípu zakončeného bambulí, který se mu plazil po zádech, a jak se muž vzdaloval od auta, táhl ho za sebou ve sněhu.

Jakmile si toho mladík všiml, zvedl konec čepice, omotal si ho kolem krku jako šálu a zbytek si přehodil přes rameno tak švihácky, až se Myrna musela usmát.

Ať už to šlo o kohokoli, pulzoval životem stejně, jako byl jejich mrtvý hostitel vysušený.

Dr. Seuss kontra Charles Dickens.

Kocour v klobouku se chystal vejít do Ponurého domu.

Ozvalo se zaklepání na dveře a pak vešel. Rozhlédl se, oči mu padly na Gamache a ten vstal.

„Âllo, bonjour,“ pozdravil veselý mladík. „Monsieur Mercier?“ Napřáhl ruku. Gamache se jí chopil.

„Non. Armand Gamache.“

Potřásli si rukama. Ruka nově příchozího byla mozolnatá, silná. Stisk měl pevný, přátelský. Sebevědomý a nenucený.

„Benedict Pouliot. Salut. Doufám, že nejdu pozdě. Na mostě byla strašná zácpa.“

„Tohle je maître Mercier,“ vysvětlil Armand a ustoupil stranou, aby byl notář vidět.

„Dobrý den,“ pozdravil mladík a potřásl notáři rukou.

„A já jsem Myrna Landersová,“ představila se Myrna a s úsměvem mu podala ruku. Armanda ale napadlo, že je ten úsměv možná až trochu moc široký.

Benedict si sundal čepici a uhladil si blond vlasy ostříhané způsobem, jaký Myrna ještě nikdy neviděla a doufala, že už ani nikdy neuvidí. Na temeni měl hlavu skoro vyholenou, zato u uší byly vlasy dlouhé. Hodně dlouhé.

„Takže,“ spustil a promnul si ruce v očekávání. Možná i proto, že tam byla taková zima. „Kde začneme?“

Všichni se podívali na Merciera, který jen dál upíral pohled na Benedicta.

„Jde o ten sestřih, viďte?“ zeptal se mladík. „To je práce mojí přítelkyně. Dělá kadeřnický kurz a na závěrečnou zkoušku musí vymyslet nový střih. Co na něj říkáte?“

Prohrábl si vlasy rukama. Ostatní zůstali zticha.

„Vypadá to skvěle,“ pochválila ho Myrna, čímž potvrdila Armandovi, že láska nebo poblouznění jsou rozhodně slepé.

„Upletla vám i tu čepici?“ zeptal se Armand a ukázal na červenobílou hromadu mokré vlny, která teď ležela na kraji stolu.

„Ano. Závěrečná práce v jejím kurzu módní tvorby. Líbí se vám?“

Armand něco zabručel a dal si záležet, aby to znělo dostatečně neurčitě.

„Ten dopis jste poslal vy, pane, viďte?“ zeptal se Benedict Merciera. „Tak chcete mě nejdřív provést, nebo se podíváme na plány? To je váš dům?“ otočil se na Armanda a Myrnu.

„Upřímně řečeno, nevím jistě, jestli se dá zachránit. Je v dost hrozném stavu.“

Gamache a Myrna se na sebe podívali a uvědomili si jeho omyl.

„My nejsme spolu,“ zasmála se Myrna. „Stejně jako vy jsme sem dorazili na pozvání maître Merciera.“

Zvedla svůj dopis, Armand též a oba je položili na stůl. Benedict se k nim sklonil a pak se zas narovnal. „Nerozumím. Myslel jsem, že se mám ucházet o zakázku.“

Položil na stůl svůj dopis. Až na jméno a adresu byl úplně stejný jako zbylé dva.

„Co děláte?“ zajímala se Myrna a Benedict jí podal jednu ze svých vizitek.

Měla krvavě červenou barvu, kosočtverečný tvar a bylo na ní vyraženo cosi nečitelného.

„Vaše přítelkyně?“ zeptala se Myrna.

„Ano. Z kurzu podnikání.“

„Závěrečná práce?“

„Oui.“

Myrna podala vizitku Gamachovi, ten si nasadil brýle na čtení a naklonil kartičku k oknu v naději, že tak vyražené hrbolky třeba přečte.

„Benedict Pouliot. Stavební práce,“ přečetl nahlas a pak kartičku otočil. „Není tu žádné telefonní číslo nebo e-mail.“

„Ne. Za to jí snížili známku. Tak jsem tu kvůli zakázce?“

„Ne,“ odpověděl Mercier. „Pane.“

Benedict se posadil.

Vypadá spíš jako štěně než jako kocour, pomyslel si Gamache, když usedal vedle Benedicta.

„Tak proč jsem tady?“ zeptal se Benedict.

„To by nás taky zajímalo,“ přidala se Myrna, odtrhla pohled od Benedicta a nasměrovala ho zase na notáře.

TŘI

„Vaše jméno, prosím.“

„Vždyť víte, jak se jmenuju, Marie,“ opáčil Jean Guy. „Pracovali jsme spolu léta.“

„Prosím, pane,“ odpověděla milým, ale pevným hlasem.

Jean Guy se zahleděl na ni a pak i na další dva policisty v zasedací místnosti.

„Jean Guy Beauvoir.“

„Hodnost?“

Probodl ji pohledem, ale ona se mu dál pevně dívala do očí.

„Dočasný velitel oddělení vražd Sûreté du Québec.“

„Merci.“

Inspektorka se zahleděla na laptop před sebou a pak zase na Beauvoira.

„Určitě rád uslyšíte, že tady nejde o vás.“ Usmála se, ale on ne. „Vaše suspendování bylo zrušeno před několika měsíci, ale stále máme vážné otázky, které se týkají rozhodnutí a činů monsieur Gamache.“

„Vrchního komisaře Gamache,“ opravil ji Beauvoir. „A jak můžete mít pořád ještě nějaké otázky? Ptali jste se a on vám na všechno odpověděl. Za tu dobu jste ho snad už museli očistit, ne? Vždyť je to šest měsíců. No tak, už by to stačilo.“

Znovu pohlédl na ty, o nichž si myslel, že jsou jeho kolegy. Pak zpátky na ni. Teď už se nedíval nepřátelsky, ale spíš zmateně.

„O co jde?“

Jean Guy takových pohovorů absolvoval už spoustu a věřil, že tu situaci bez problémů zvládne. Přece jsou všichni na stejné straně. Jenže jak mu zpoza stolu opláceli pohled, uvědomil si svou chybu.

Vešel do místnosti v očekávání, že to bude jen formalita. Poslední pohovor před tím, než šéfa stejně jako jeho zprostí obvinění a povolí mu vrátit se do práce.

Atmosféra rozhodně byla uvolněná, skoro žoviální. Ze začátku.

Beauvoir si byl jistý, že mu povědí, jak sepsali strohé prohlášení, v němž se vysvětluje, že proběhlo důkladné vyšetřování. Vyjádří politování nad tím, že utajená operace Sûreté loni v létě skončila krveprolitím.

V zásadě ale vyjádří podporu pro nekonvenční a odvážná rozhodnutí, která vrchní komisař Gamache učinil. A neochvějnou podporu týmu Sûreté zapojeného do akce završené nakonec obrovským úspěchem. Isabelle Lacosteové, velitelce oddělení vražd, se dostane uznání za čin, jímž zachránila spoustu životů, ale zaplatila vysokou cenu.

A tím to skončí.

Vrchní komisař Gamache půjde zpátky do práce a všechno se vrátí do normálu.

Ačkoli skutečnost, že vyšetřování, které začalo loni v létě, teď uprostřed quebecké zimy stále probíhá, působila poněkud znepokojivě.

„Byl jste zástupcem svého tchána, když udělal rozhodnutí, která vedla k současnému vyšetřování?“ zeptala se inspektorka.

„Ano, byl jsem s vrchním komisařem Gamachem. To přece víte.“

„Ano, se svým tchánem.“

„Se svým šéfem.“

„Ano, s člověkem zodpovědným za to, co se stalo. To všichni víme, vrchní inspektore, ale děkujeme za objasnění.“

Ostatní přikývli. Soucitně. Chápali, v jak ošemetné pozici se Beauvoir ocitl.

A Beauvoir si s jistým překvapením uvědomil, že ho vybízejí, aby se od Gamache distancoval.

Bylo by pro něj snazší se distancovat od vlastních rukou a chodidel. Jeho pozice ve skutečnosti nebyla nijak ošemetná. Právě naopak. Stál pevně. Za Gamachem.

V žaludku se mu ale začínal usazovat nepříjemný pocit.

„Nikdo z nás není vinen, mon vieux,“ řekl Gamache před několika měsíci, když vyšetřování začínalo. „To sám víte. Mají jen otázky, které se po tom, co se stalo, musejí položit. Není čeho se bát.“

Nikdo z nich není vinen, řekl jeho tchán. Neřekl ale, že jsou nevinní. Což samozřejmě nebyli.

Jeana Guye Beauvoira očistili a udělali z něj dočasného velitele oddělení vražd.

Vrchní komisař Gamache však zůstal suspendovaný. Ačkoli Beauvoir byl přesvědčený, že už to skončí.

„Ještě poslední pohovor,“ řekl své ženě toho rána při krmení synka, „a tvého tátu očistí.“

„Hm,“ opáčila Annie.

„Co je?“

Znal svou ženu dobře. Přestože byla právnička, méně cynickou osobu aby pohledal. A přece poznal, že má jisté pochybnosti.

„Už to trvá moc dlouho. Jen se bojím, že se to zpolitizovalo. Potřebují obětního beránka. Táta si nechal z rukou vyklouznout tunu opioidů. Drogy, které mohl zastavit. Někoho musejí obvinit.“

„Ale většinu jich už dostal zpátky. Neměl na výběr. Opravdu.“ Vstal a políbil ji. „A nebyla to tak docela tuna.“

Hrudka ovesné kaše, kterou Honoré mrskl, trefila Jeana Guye do tváře a pak se svezla Annie na temeno hlavy.

Jean Guy jí bryndanec vyndal z vlasů, prohlédl si ho a strčil si ho do pusy.

„Byla by z tebe skvělá gorila,“ poznamenala Annie.

Jean Guy se jí začal probírat kšticí, předváděl gorilího samce, který pečuje o svou družku, Annie se smála a Honoré mrskl další dávkou kaše.

Jean Guy pravděpodobně věděl, že Annie není zrovna královna krásy. Cizí člověk by se za ní dvakrát neotočil.

Kdyby to ale někdo udělal, možná by objevil, k čemu Jean Guy potřeboval spoustu let a jedno nepodařené manželství, než to uviděl. Jak krásné je štěstí. A Annie Gamachová štěstí vyzařovala.

S jistotou věděl, že jeho žena bude všude nejen nejchytřejší, ale taky nejkrásnější. A jestli to někdo nevidí, jeho škoda.

Odepnul Honorého z židličky, vzal ho do náruče a došel s ním ke dveřím.

„Mějte se dneska pěkně,“ popřál jim a oba políbil.

„Počkej chvilku,“ zarazila ho Annie.

Sundala Jeanu Guyovi bryndák, otřela mu tvář a řekla: „Buď opatrný. Myslím, že tahle latrína by mohla být dvojmístná.“

„V merde až po uši?“ Jean Guy zavrtěl hlavou. „Tímhle to skončí. Podle mě jenom potřebují dát jasně najevo, že všechno důkladně vyšetřili. A to udělali. Ale věř mi, že když se podívají na fakta, budou tvému tátovi za to, co udělal, ještě děkovat. Pochopí, že stál před kurva těžkou volbou a že udělal, co musel.“

„Prosím tě, nenadávej před tím dítětem. Určitě by se ti nelíbilo, kdyby jeho první slovo bylo ‚kurva‘,“ pokárala ho.

„Souhlasím s tebou, táta neměl na výběr, ale oni to možná tak neuvidí.“

„Pak jsou slepí.“

„Jsou lidi,“ opravila ho Annie, když si od něj brala Honorého. „A lidi potřebují místo, kam by se mohli schovat. Myslím, že se schovávají za něj. A připravují se, že tátu předhodí lvům.“ Beauvoir svižně vykročil k metru. Byl si jistý, že tahle schůzka s vyšetřovateli z vnitřních záležitostí bude poslední. Pak už se věci vrátí do normálu.

Šel s hlavou sklopenou, soustředil se na chodník a na lehký měkký sněhový poprašek, pod kterým se skrýval led.

Jeden špatný krok, a může se něco stát. Vymknutý kotník. Zlomené zápěstí při pokusu zbrzdit pád. Nebo rozbitá lebka.

Člověku vždycky ublíží to, co nevidí.

Jenže jak teď seděl ve výslechové místnosti, začínal Jean Guy Beauvoir uvažovat, jestli Annie neměla pravdu a jemu doopravdy něco neuniklo.

ČTYŘI

„Co jste zač?“ zeptal se Gamache a zahleděl se na muže v čele stolu.

„To už přece víme, pane,“ vložil se do hovoru Benedict.

Mluvil pomalu. Trpělivě. Myrna musela sklonit hlavu, aby na ní nebylo vidět, jak ji to baví a těší.

„Je. To. Notář.“ Mladík div že nepoplácal Armanda po ruce.

„Oui, merci,“ odpověděl Armand. „To jsem pochopil. Ale Laurence Mercier zemřel před šesti měsíci. Tak kdo jste vy?“

„Máte to přímo tady,“ namítl Mercier. Ukázal na nečitelný podpis. „Lucien Mercier. Lawrence byl můj otec.“

„A jste notář?“

„Jsem. Převzal jsem otcovu praxi.“

Gamache věděl, že v Quebeku fungují notáři spíš jako právníci než jako úředníci. Dělají všechno od převodů půdy po předsvatební smlouvy.

„Proč používáte jeho dopisní papíry?“ zeptala se Myrna.

„Jen tím působíte zmatky.“

„Je to ekonomické a šetří to životní prostředí. Nesnáším plýtvání. Otcovy psací potřeby užívám, když vyřizuju jeho záležitosti. Pro klienty to pak není tak matoucí.“

„O tom mám svoje pochybnosti,“ zamumlala Myrna. Lucien vytáhl z aktovky několikery desky a rozdal jim je.

„Jste tady, protože vás ve své poslední vůli zmínila Bertha Baumgartnerová.“

Nastalo ticho, jak se informaci snažili vstřebat, ale pak Benedict vyhrkl „Opravdu?“ a ve stejném okamžiku se Armand s Myrnou zároveň zeptali „Kdože?“

„Bertha Baumgartnerová,“ zopakoval notář. Pak to jméno vyslovil potřetí, avšak ti dva starší invités na něj jen dál zírali.

„Ale já o ní nikdy neslyšela,“ ozvala se Myrna. „Ty ano?“

Armand se na chvíli zamyslel. Setkal se už se spoustou lidí a byl si celkem jistý, že si to jméno vybavuje, ale nedokázal si vzpomenout odkud. Vůbec nic mu neříkalo.

Armand a Myrna se obrátili k Benedictovi, jehož pohledný obličej vypadal zvědavě, ale nic víc.

„A vy?“ pobídla ho Myrna. Zavrtěl hlavou.

„Odkázala nám nějaké peníze?“ zajímal se Benedict.

Gamache si pomyslel, že mu v hlasu nezněla chamtivost, ale spíš údiv. A ano, možná tam byla i jistá naděje.

„Ne,“ oznámil jim Mercier škodolibě a vůbec ho nepotěšilo, že mladík nevypadal ani trochu zklamaně.

„Tak proč jsme tady?“ zeptala se Myrna.

„Jste likvidátory jejího majetku.“

„Cože?“ ozvala se znovu Myrna. „Děláte si legraci?“

„Likvidátory? Co to je?“ chtěl vědět Benedict.

„Ve většině zemí se tomu říká ‚vykonavatel závěti‘,“ vysvětlil Mercier.

Když se Benedict dál tvářil zmateně, Armand mu to vysvětlil: „Znamená to, že Bertha Baumgartnerová chce, abychom dohlédli na její poslední vůli. A zajistili, že se vypořádá podle jejího přání.“

„Takže je mrtvá?“ zeptal se Benedict.

Armand se chystal odpovědět, že ano. To se zdálo být zřejmé. Ovšem s jedním „mrtvým“ se to dneska už zamotalo, tak možná madame Baumgartnerová…

Obrátil se k notáři, aby jim to potvrdil.

„Oui, zemřela. Je to něco přes měsíc.“

„A až do té doby bydlela tady?“ zajímala se Myrna, zatímco s pohledem zdviženým k prověšenému stropu počítala, jak dlouho by trvalo dostat se ven, kdyby se začal bortit. Ale třeba by se mohla prostě vrhnout z okna.

Vzhledem k čerstvě napadanému sněhu a skutečnosti, že skoro celá sestávala z gumových medvídků, by to pravděpodobně bylo měkké přistání.

„Ne, bydlela v domově pro seniory,“ vysvětlil Mercier.

„Takže je to něco jako povinnost dělat porotce u soudu?“ chtěl vědět Benedict.

„Pardon?“ zeptal se notář.

„Vždyť víte, lidi, co se náhodně vyberou. Naše občanská povinnost, něco na ten způsob. Být ten… jak jste to říkal?“

„Likvidátor,“ odpověděl Mercier. „Ne, vůbec to není jako povinnost zasedat v porotě. Vybrala si konkrétně vás.“

„Ale proč zrovna nás?“ nechápal Armand. „Vždyť jsme ji ani neznali.“

„To netuším a bohužel se jí nemůžeme zeptat,“ opáčil Mercier, který vůbec nevypadal, že by ho to rmoutilo.

„Neříkal váš otec něco?“ vyzvídala Myrna.

„O svých klientech nikdy nemluvil.“

Gamache se podíval na hraničku papírů před sebou, v levém horním rohu zaznamenal červené razítko. Náležitosti závětí dobře znal. Člověk v podstatě nemůže prožít skoro šedesát let, aniž by se mu jich pár dostalo do ruky. A Gamache jich skutečně několik četl, včetně své vlastní.

Tady opravdu šlo o legitimní registrovanou závěť.

Rychle přejel pohledem první stránku a všiml si, že byla napsána před dvěma lety.

„Otočte na stranu dvě, prosím,“ vyzval je notář. „V oddílu čtyři uvidíte svoje jména.“

„Počkejte chvilku,“ zarazila ho Myrna. „Co byla ta Bertha Baumgartnerová vlastně zač? Musíte přece něco vědět.“

„Vím jenom, že je mrtvá a že můj otec spravoval její majetek.

Pak to přešlo na mě. A teď na vás. Strana dvě, prosím.“ Opravdu tam byli. Myrna Landersová, bytem ve Three

Pines, Québec. Armand Gamache, bytem ve Three Pines, Québec. Benedict Pouliot, bytem na rue Taillon 267, Montreal, Québec.

„Jste to vy?“ Mercier sledoval, jak každý z nich přikývl.

Odkašlal si a připravil se ke čtení.

„Počkejte moment,“ zarazila ho znovu Myrna. „Tohle je přece na hlavu. Nějaká cizí ženská si nás namátkou vybere a udělá z nás likvidátory? To může?“

„Ale ano,“ přisvědčil notář. „Můžete klidně jmenovat papeže, když chcete.“

„Vážně? To je celkem hustý,“ podotkl Benedict, kterého hned napadaly nejrůznější možnosti.

Gamache s Myrnou tak docela nesouhlasil. Pochyboval, že se to stalo namátkou. Podíval se na jména v poslední vůli Berthy Baumgartnerové. Jejich jména. Bez jakýchkoli pochybností. Tušil, že k tomu měla důvod, i když ten mu už vůbec jasný nebyl.

Policista, majitelka knihkupectví a stavař. Dva muži, jedna žena. Různého věku. Dva bydleli na venkově, jeden ve městě. Nedávalo to smysl. Nemají nic společného kromě svých jmen na tom dokumentu. A skutečnosti, že Berthu Baumgartnerovou nikdo z nich neznal.

„A musí to každý, koho jmenovala, dělat?“ zeptala se Myrna. „Musíme to dělat?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Mercier. „Dovedete si představit Svatého otce, jak likviduje tuhle pozůstalost?“

Zkusili to. A podle úsměvu na Benedictově tváři se zdálo, že jen jemu se to povedlo.

„Takže to můžeme odmítnout?“ ujišťovala se Myrna.

„Oui. Chtěla byste odmítnout?“

„No, já nevím. Chci říct, že jsem ještě neměla šanci o tom přemýšlet. Vůbec jsem netušila, proč jste mě sem pozval.“

„A co jste si myslela?“ zajímalo Merciera.

Myrna se v židli opřela a pokusila se rozpomenout.

Toho rána, než jí přišel jeho dopis, byla ve svém knihkupectví.

Nalila si hrnek silného čaje a posadila se do svého oblíbeného křesla s důlkem, do něhož její tělo pasovalo jako do formy. V kamnech se topilo a za oknem byl třpytivý zimní den. Obloha měla dokonalou, sytě modrou barvu a slunce se odráželo od zasněžených trávníků, od silničky, kluziště i od sněhuláků stojících na návsi. Celá vesnice zářila.

Byl to den, jaký vás vytáhne ven. I když víte, že byste tam chodit neměli. A jakmile jste venku, zahryzne se do vás mráz, spálí vám plíce a s každým výdechem vám zalepí nozdry. Nažene vám slzy do očí. Přimrznou vám k řasám, takže musíte víčka rozlepovat násilím.

Ale i když sotva lapáte po dechu, přece tam stojíte. Jen ještě chviličku. Být součástí takového dne. Než se vrátíte zpátky dovnitř ke krbu a horké čokoládě nebo čaji nebo silnému voňavému café au lait.

A k došlé poště.

Pročítala ten dopis znovu a znovu, pak zavolala na to číslo, aby se zeptala, proč se s ní notář chce sejít.

Když to nikdo nebral, odnesla si dopis s sebou do bistra na oběd se dvěma přáteli a sousedy, Clarou Morrowovou a Gabrim Dubeauem.

Zatímco spolu Clara s Gabrim probírali motivy sněhových soch, turnaj v pozemním hokeji, soutěž o nejhezčího kulicha a občerstvení na nadcházející zimní karneval, Myrna se přistihla, že je moc nevnímá.

„Haló,“ ozval se Gabri. „Je někdo doma?“

„Cože?“

„Potřebujeme, abys nám pomohla,“ přidala se Clara. „Závod na sněžnicích kolem návsi. Mělo by to být jedno kolo, nebo dvě?“

„Jedno pro děti do osmi let,“ odpověděla Myrna. „Jedno a půl pro ty do dvanácti a dvě pro všechny ostatní.“

„No, jsi rozhodnost sama,“ podotkla Gabri. „A teď družstva pro koulovací bitvu…“

Myrniny myšlenky se opět zatoulaly. Matně zaregistrovala, že Gabri vstal, přiložil pár polen do každého z otevřených krbů na obou stranách lokálu a cestou prohodil pár slov s hosty. Dovnitř zatím přicházeli z mrazu další a další obyvatelé vesnice, podupávali a třeli si zmrzlé ruce.

V lokálu je čekalo teplo a vůně kouře z javorového dřeva, masové koláče právě vytažené z trouby a věčné aroma kávy, jímž byly nasáklé trámy i podlahy z širokých borových fošen.

„Musím ti něco ukázat,“ pošeptala Myrna Claře, když byl Gabri zaměstnaný jinde.

„A proč šeptáš?“ Clara také ztišila hlas. „Je to snad nějaká oplzlost?“

„Samozřejmě že ne.“

„Samozřejmě?“ opáčila Clara se zdviženým obočím. „Na to tvoje ‚samozřejmě‘ tě znám až moc dobře.“

Myrna se zasmála. Clara ji znala opravdu dobře, ale to i ona Claru.

Kamarádčiny hnědé vlasy trčely na všechny strany, jako by právě utrpěla lehký šok. Vypadala trochu jako družice Sputnik ve středním věku. Což zároveň vysvětlovalo její tvorbu.

Obrazy Clary Morrowové byly jako z jiného světa, ale zároveň i bolestně a bytostně lidské.

Její malby vypadaly jako portréty, ale jen na povrchu. Ukazovaly nádherně propracovanou kůži, napjatou a někdy i prověšenou přes rány i důvody k oslavě. Přes propasti ztrát i návaly radosti. Malovala klid i zoufalství. Všechno v jediném portrétu.

Pomocí štětce, plátna a olejových barev Clara své objekty zároveň zachycovala i osvobozovala.

A přitom zvládla dostat barvu i sama na sebe. Na tváře, do vlasů, pod nehty. Sama byla rozpracované dílo.

„Ukážu ti to pak,“ šeptla Myrna, když Gabri dorazil zpátky k jejich stolu.

„Doufám, že to po tom tvém úvodu vážně bude něco lechtivého,“ varovala ji Clara.

„Prasárničky?“ chytil se toho Gabri. „Tak ven s tím.“

„Myrna si myslí, že by se dospělí měli na ten závod na sněžnicích svlíknout donaha.“

„Donaha?“ Gabri na Myrnu upřel tázavý pohled. „Ne že bych byl zvlášť prudérní, ale děti…“

„Ježíši, to jsem vůbec neřekla,“ ohradila se Myrna. „Clara si to vymyslela.“

„Samozřejmě kdyby se to konalo pozdě večer, až děti budou spát…,“ rozváděl to dál Gabri. „Kdyby se kolem návsi daly louče, tak by to mohlo fungovat. Rozhodně by se pak lámaly rekordy v rychlosti.“

Myrna na Claru vrhla vražedný pohled. Gabri, který měl tradiční zimní karneval na starosti, to vzal vážně.

„Nebo možná místo donaha, protože –“ Gabri se rozhlédl po osazenstvu bistra a představil si je bez oblečení. „Co kdyby měli na sobě plavky.“

Clara svraštila čelo. Ne nesouhlasně, ale protože to vlastně nebyl špatný nápad. Zvlášť když se většina hovorů v bistru během předlouhé a přetemné quebecké zimy stáčí k tomu, jak utéct někam za sluníčkem. Kde se dá ležet na pláži a opalovat se.

„Mohli bychom to nazvat Útěk do Karibiku,“ navrhla. Myrna hlasitě vzdychla.

Ruth Zardová sedící na druhé straně lokálu to uviděla a byla přesvědčená, že ten pohrdavý pohled patří jí.

A tak jí ho stařena nasupeně oplatila.

Myrna si toho všimla a napadlo ji, jak je příroda nespravedlivá: stará básnířka seschla a svraštěla, aniž by přitom zmoudřela.

I když jistou moudrost v sobě přece jen měla, když člověk pronikl oparem skotské.

Ruth se vrátila ke svému obědu sestávajícímu z alkoholu a bramborových lupínků. Notes, který ležel před ní na stole, neobsahoval rýmy ani zdravý rozum, ale zato měl mezi odrbanými stránkami knedlík v krku.

Vyhlédla z okna a pak na papír napsala:

Ostrý jako tenký led

prořízne se dětský křik oblohou…

Róza na pohovce vedle Ruth zabrblala „fuck, fuck, fuck“. Mohlo to být i „tak, tak, tak“, i když těm, kdo Rózu znali, se nezdálo moc pravděpodobné, že by husa komukoli ochotně přitakávala, a „fuck“ jim připadalo určitě věrohodnější.

Zatímco Ruth sledovala děti sjíždějící na sáňkách z kopečku od kostelíka na náves, Róza napnula dlouhý krk a elegantně si z misky vytáhla bramborový lupínek. Ruth si zapsala:

Nebo v zasněženém kostelíku,

konečně na kolenou v modlitbě za to,

co nemůžeme mít.

Dorazil oběd. Clara i Myrna si obě objednaly platýse s hořčičnými semínky, kari lístky a grilovanými rajčaty. A pro Gabriho jeho partner Olivier připravil tetřívka s pečenými fíky a květákovým pyré.

„Chystám se pozvat i premiéra,“ oznámil jim Gabri. „Mohl by karneval zahájit.“

Zval Justina Trudeaua každý rok. A nikdy se nedočkal reakce.

„Třeba by se mohl zúčastnit toho závodu,“ nadhodila Clara.

Gabrimu se rozšířily oči.

Justin Trudeau. Běhající kolem návsi. Ve slipových plavečkách.

Od té chvíle šel hovor od desíti k pěti.

Myrna neměla správný zápal a byla duchem jinde, i když u obrázku Trudeaua se jí myšlenky na chvíli zastavily. Pak se ale zas vrátily k dopisu složenému v její kapse.

Co by se stalo, kdyby se tam neukázala?

Slunce přebarvovalo sníh venku dorůžova a domodra. Ozývalo se výskání dětí, které byly u vytržení z opojné směsi legrace a strachu, když se jejich sáňky řítily z kopce.

Vypadalo to tak idylicky. Ale.

Ale pokud vás to náhodou nebo řízením osudu chytne daleko od domova, když se začnou sbírat černé mraky a chumelení se změní ve vánici, pak vám pomáhejte všichni svatí.

Quebecká zima, tak utěšená a poklidná, na vás může zaútočit. Může zabíjet. A každou zimu to dělá. Muže, ženy, děti, kteří na podzim ještě žili, ale nevšimli si, že se blíží blizzard, a jara se už nedočkali.

Na venkově je zima nádherný, třpytivý, zářivý zabiják.

Quebečané s šedinami ve vlasech a vrásčitými obličeji tam dospěli díky tomu, že měli dost moudrosti, zdravého rozumu a prozíravosti, aby se vrátili domů. A sledovali vánici od radostně praskajícího ohně v krbu s horkou čokoládou nebo sklenkou vína a dobrou knížkou v ruce.

Protože jen málo věcí je tak děsivých jako zůstat venku v blizzardu, ale jen máloco člověka uklidňuje tak, jako když zůstane uvnitř.

A Myrna věděla, že u spousty věcí v životě rozhodují pouhé centimetry, jestli bude člověk v bezpečí, nebo bude litovat.

Zatímco Gabri a Clara probírali přednosti rekreačních středisek s plnou penzí versus ty ostatní versus výletní lodě, Myrna myslela na dopis a rozhodla se, že to přenechá osudu.

Jestli bude sněžit, zůstane doma. Když bude jasno, pojede. A teď, zatímco seděla v chatrné kuchyni s chatrným stolem, chatrným notářem a praštěným mladým stavařem, vyhlížela z okna do houstnoucí chumelenice a hlavou se jí honilo: Pitomý osud. Zase mě doběhl.

„Myrna má pravdu,“ řekl Armand a položil rozměrnou dlaň na závěť. „Musíme se rozhodnout, jestli to vůbec chceme dělat.“ Obrátil se k ostatním dvěma. „Co myslíte?“

„Můžeme si to nejdřív přečíst?“ zeptal se Benedict a poplácal rukou závěť. „A rozhodnout se až pak?“

„Ne,“ odpověděl notář.

Myrna vstala. „Myslím, že bude lepší si o tom promluvit.

V soukromí.“

Armand obešel stůl, naklonil se k Benedictovi, který u něj dál seděl, a pošeptal mu: „Můžete se k nám přidat, jestli chcete.“

„Bezva, to je super nápad.“

PĚT

Cestou z kuchyně do jídelny se Gamache zastavil ve dveřích a zahleděl se na zárubeň se značkami.

Když se naklonil blíž, všiml si pod linkami sotva znatelných jmen.

Anthony ve třech letech, pak ve čtyřech, pěti a tak dál a výš po zárubni.

Caroline ve třech, čtyřech, pěti…

Pak tam byl Hugo ve třech, čtyřech, pěti a tak dál. Jeho značky ale byly hustší. Jako letokruhy na nějakém starém dubu, který nerostl moc rychle. A moc do výšky.

Hugo za svým bratrem a sestrou ve stejném věku výrazně zaostával, ale zase měl jako jediný vedle každé sotva znatelné linky samolepku. Koníka. Pejska. Medvídka. Takže se malý Hugo sice netyčil do výšky, ale přesto vyčníval.

Armand se ohlédl do pusté kuchyně. Pak se podíval do prázdné jídelny s tapetami flekatými vlhkostí.

Co se tady stalo? uvažoval. Co se stalo v životě madame Baumgartnerové, že si jako vykonavatele své poslední vůle zvolila cizí lidi? Kde jsou Anthony, Caroline a Hugo?

„Střechou zatéká,“ podotkl Benedict s rozměrnou dlaní položenou na skvrně na stěně jídelny. „Jde to mezi stěny. Hnije to. Škoda, podívejte se na ty podlahy.“

Podívali se. Stará borovice. Zprohýbaná.

Benedict obcházel po místnosti, zkoumal ji, pak se zahleděl ke stropu.

Rozepnul si zimní bundu a pod ní odhalil svetr střídavě z chundelaté a hladké pleteniny, jehož jedna část vypadala jako upletená z drátěnky.

Myrna si nedokázala představit, že by byl pohodlný, ale věřila, že ho vyrobila jeho přítelkyně.

Musí ji milovat, pomyslela si. Hodně. A ona jeho. Všechno, co kdy vytvořila, bylo pro něj. Ani ošklivost jejích výtvorů té myšlence neubírala na kráse. Samozřejmě ledaže by to udělala schválně. Nejen aby kvůli ní vypadal jako pitomec, ale aby mu ještě skutečně působila bolest, když mu ten drátěnkový svetr odíral mladou kůži.

Buď Benedicta nesmírně milovala, nebo ho nenáviděla.

Strašně.

A on to buď neviděl, nebo ho bolest a týrání přitahovaly, jak to někteří lidé mají.

„Tak co,“ oslovila ho Myrna. „Chcete být likvidátor?“

„A co to obnáší?“ zeptal se Benedict. „Co musíme udělat?“

„Jestli to je jednoduchá závěť, tak toho moc není,“ vysvětlil Armand. „Jen zajistíme, aby se zaplatily daně a pohledávky, a co zbyde, aby se dostalo správným lidem. Pak pozůstalost uzavřeme. S tím nám pomůže notář. Likvidátory obvykle bývají členové rodiny nebo přátelé. Lidi, kterým důvěřujeme.“

Podívali se jeden na druhého. Ničím z toho pro Berthu Baumgartnerovou nebyli. A přece tady stáli.

Armand se rozhlédl, jestli na vlhkých stěnách nebo na zemi nezůstala nějaká fotografie, která by jim napověděla, co ta Bertha Baumgartnerová byla zač. Nic ale nenašel. Jen ty rozmazané čárky na dveřích. A koníka, pejska, medvídka.

„To nezní tak hrozně,“ usoudil Benedict.

„Takhle to je v případě jednoduché závěti,“ pokračoval Armand. „Pokud jednoduchá není, může to dost trvat. Dlouho.“

„Jako celé dny?“ zeptal se Benedict. Když nedostal odpověď, dodal ještě: „Týdny? Měsíce?“

„Roky,“ upřesnil Armand. „Vypořádat některé závěti trvá roky, zvlášť když jsou mezi jednotlivými dědici spory.“

„A to jsou často,“ přidala se Myrna. Otočila se kolem dokola. „Chamtivost. Ale tady to vypadá, že už to tu očesali. A nedovedu si představit, že by ještě bylo moc co rozdělovat.“

Z Armanda vedle ní vyšlo jakési zabručení.

Podívala se na něj a přikývla. „Já vím. Nám se to nezdá jako moc, ale lidem, kteří toho sami mají málo, jen o trochu víc připadá jako celé jmění.“

Zůstal zticha.

Přesně tohle na mysli neměl. V závěti, v pozůstalosti může nakonec jít o víc než jen o peníze, nemovitosti, majetek. Když někdo dostane nejvíc, se dá vyložit tak, že byl nejmilovanější. Chtivost nebo potřeba může mít různé podoby.

A poslední vůle se někdy využívá jako poslední potupa, poslední urážka, kterou vám uštědří duch zemřelého.

„Dostaneme zaplaceno?“ zajímal se Benedict.

„Možná trochu. Obvykle se to dělá jako laskavost,“ vysvětlil Armand.

Benedict přikývl. „Tak jak zjistíme, jestli je ta závěť jednoduchá?“

„To se nedozvíme, dokud si ji nepřečteme,“ opáčila Myrna.

„Ale nemůžeme si ji přečíst, dokud se nerozhodneme,“ podotkl Benedict.

„Hlava 22,“ prohodil Gamache, ale mladíkovi to zjevně nic neříkalo. „Podle mě musíme prostě předpokládat to nejhorší a rozhodnout se, jestli to stejně chceme dělat.“

„A když ne?“ zajímala se Myrna. „Co se stane?“

„Soud ustanoví jiné likvidátory.“

„Ale ona chtěla nás,“ namítl Benedict. „Zajímalo by mě proč. Musela mít nějaký důvod.“ Pak se zarazil a hluboce se zamyslel. Skoro viděli, jak se mu pod lebeční kostí otáčejí kolečka. Nakonec ale zavrtěl hlavou. „Ne, nenapadá mě, co by to mohlo být. Vy dva se znáte, viďte?“

„Jsme sousedi,“ odpověděla Myrna. „Bydlíme ve stejné vesnici asi dvacet minut odsud.“

„Já žiju se svou přítelkyní v Montrealu. Nikdy jsem tady nebyl. Třeba myslela nějakého jiného Benedicta Pouliota.“

„Bydlíte v Montrealu na rue Taillon?“ zeptal se Armand, a když mladík přikývl, pokračoval: „Tak myslela vás.“

Benedict zaostřil na Armanda, jako by ho teprve teď doopravdy uviděl. Zvedl si ruku ke spánku a dotkl se ho prstem.

„To vypadá ošklivě. Co se vám stalo? Nehoda?“

Armand si přejel rukou po rýze své jizvy. „Non. Kdysi mě někdo zranil.“

Víc než jednou, pomyslela si Myrna, ale nahlas to neřekla.

„Je to dávno,“ ujistil mladíka Armand. „Už jsem v pořádku.“

„To muselo vážně bolet.“

„Bolelo. Ale myslím, že ostatní to bolelo víc.“

Zjevně nemá tušení, kdo Armand je, pomyslela si Myrna. A viděla, že Armand nemá v úmyslu mu to vykládat.

„Každopádně bychom se měli rozhodnout,“ prohlásila a přešla k oknu. „Sněží čím dál víc.“

„Máš pravdu,“ přitakal Armand, „brzy budeme muset jet.

Tak jdeme do toho, nebo ne?“

„Co ty?“ zeptala se ho Myrna.

Svou odpověď už znal. Věděl to už od chvíle, kdy jim notář vysvětlil, proč jsou tady.

„Nemám tušení, proč si nás madame Baumgartnerová vybrala, ale zvolila si nás. Nevidím důvod, proč to odmítnout. Jdu do toho. A kromě toho –“ usmál se na Myrnu – „jsem zvědavý.“

„To máš pravdu,“ přitakala a podívala se na Benedicta.

„Co vy?“

„Říkáte roky?“ zeptal se.

„Oui, v nejhorším případě,“ přisvědčil Gamache.

„Takže by to mohlo trvat roky a nedostaneme zaplaceno,“ shrnul Benedict. „Ale co už. Jdu do toho. Jak hrozné to může být?“

Myrna na pohledného mladíka s tragickým účesem a drátěnkovým svetrem upřela oči. Jestli se dokáže srovnat s tímhle, pomyslela si, zvládne i otravné cizí lidi handrkující se o drobné.

„A co ty?“ zeptal se jí Armand.

„No, já jsem vždycky byla pro,“ odpověděla s úsměvem. Vtom se dům otřásl a rozřinčela se okna, jak se do budovy opřel vítr. Ozvalo se zaskřípění a pak ostré prasknutí.

Myrna cítila, jak v ní roste panika. A vrcholí. V tom domě nejsou v bezpečí, ale v bezpečí nebudou ani venku.

A pořád jim ještě zbývá dojet domů do Three Pines.

„Musíme pryč.“

Rychlým krokem se vrátila do kuchyně a vyhlédla z okna. Svoje auto, teď už pohřbené pod hustě se sypajícím a vířícím sněhem, sotva viděla.

„Jdeme do toho,“ oznámila Lucienovi. „A odjíždíme.“

„Cože?“ zeptal se Lucien a vstal.

„Odjíždíme,“ potvrdil Armand, „a vy byste měl taky. Kde máte kancelář?“

„V Sherbrooku.“

To byla přinejmenším hodina jízdy.

Bundy ani boty si předtím nesundali, takže teď popadli svoje čepice a rukavice a vyrazili k zadním dveřím.

„Počkejte,“ zarazil je Lucien a znovu se posadil. „Musíme přečíst závěť. Madame Baumgartnerová si vymínila, že se to udělá tady.“

„Madame Baumgartnerová je mrtvá,“ namítla Myrna. „A já se hodlám dožít dnešního večera.“

Narazila si čepici na hlavu a vykročila za Benedictem z domu.

„Rychle, monsieur,“ zdůraznil Armand. „Odjíždíme. A to znamená i vy.“

Benedict a Myrna se probrodili sněhem, který už místy dosahoval po kolena, k jejímu vozu. Mladík vytrhl ze sněhového valu lopatu a začal auto vykopávat.

Lucien se vzdorně opřel zády o opěradlo židle a zkřížil si ruce na hrudi.

„Vstávejte,“ vyzval ho Armand, a když se notář nepohnul, popadl ho za paži a vytáhl na nohy.

„Oblečte se,“ nařídil mu a šokovaný Lucien ho po krátkém zaváhání poslechl.

Armand si zkontroloval iPhone. Bez signálu. Bouře už všechno vyřadila z provozu.

Vykoukl ven do vánice a pak se rozhlédl po skřípajícím, praskajícím křivém domě.

Musejí pryč.

Nacpal papíry do aktovky a podal ji notáři. „Tak pojďte.“

Když Gamache otevřel dveře, do obličeje mu šlehl sníh a vyrazil mu dech z plic. Zavřel oči před ledovými krystalky, které ho téměř oslepovaly, a stáhl obličej do bolestné grimasy.

Ten zvuk byl ohlušující.

Vytí, nárazy, zběsilý pohyb. Přepadlo je to a pohltilo. Svět se rozpadal na kusy. A oni stáli uprostřed.

Poněvadž se mu sníh lepil na obličej, Gamache odvrátil hlavu a uviděl, jak Benedict zuřivě odhazuje lopatou sníh od Myrnina auta a snaží se ho osvobodit ze závěje, která se kolem něj utvořila. Jakmile mladík jednu část vykopal, vítr ji dalším poryvem znovu zavál.

Jedinou nebílou věcí v krajině byla Benedictova čepice, jejíž dlouhý, červeně pruhovaný cíp vypadal jako cákance krve na sněhu.

Myrna rukama odhrnovala sníh z předního skla. Benedictův pick-up, zaparkovaný na otevřeném prostranství, byl celý zasypaný sněhem a notářovo auto už úplně zmizelo.

Než se mu podařilo dojít k ostatním, cítil už Armand sníh v botách, za límcem, v rukávech i pod čepicí.

Myrna se pokusila trhnutím otevřít dveře svého auta, ale sníh vál proti nim a držel je pevně zavřené.

„Je moc hluboko,“ křikl Armand Myrně do ucha. „Nech to být.“ Pak se probrodil k zadní části vozu a chytil Benedicta za paži, takže se lopata zastavila. „I kdybychom všechny vykopali, silnice jsou v hrozném stavu. Musíme zůstat spolu. S vaším pick-upem budeme mít pravděpodobně nejlepší šanci.“

Benedict zalétl pohledem k autu a pak zpátky k Armandovi.

„Co je?“ křikl Armand, který vycítil, že tu je nějaký háček.

„Já nemám zimní pneumatiky.“

„Vy nemáte –“ Ale zarazil se. Když hoří dům, není nejlepší doba řešit, kdo za to může. „Dobře.“ Obrátil se k Myrně a Lucienovi. „Myrnino auto funguje jako zástěna a trochu chrání to moje. Pravděpodobně se nám ho povede dostat ven.“

„Ale já se musím vrátit do Sherbrooku,“ namítl Lucien a mávl rukou za sebe ke svému autu, z něhož byl už jen další bílý hrbol na dvoře.

„Vrátíte se,“ křikla na něj Myrna, „jenom ne dneska.“

„Ale –“

„Kopejte,“ vyzvala ho Myrna a mávla rukou k Armandovu volvu.

„Čím?“

Armand ukázal na Lucienovu aktovku.

„Ne,“ zaprotestoval notář a přivinul si tašku k hrudi jako plyšového medvídka.

„No dobře,“ odtušila Myrna.

Aktovku mu vyškubla a dala se do práce, používala ji jako hrablo, kterým odhrnovala sníh ode dveří. Benedict odhazoval lopatou a Armand mezitím odtrhl z předního schodiště domu pár prkýnek, zastrčil je pod zadní kola a nohama je zakopal co nejvíc pod pneumatiky.

Lucien tam jen stál.

Nakonec se jim podařilo dveře otevřít.

Myrna doslova nacpala notáře na zadní sedadlo, pak si vlezla vedle něj.

„Vy si sedněte za volant,“ křikl Benedict na Armanda a ukázal na sedadlo řidiče. „Já budu tlačit.“

„Non. Jakmile se rozjedeme, nebudeme moct zastavit, jinak zase zapadneme. Kdyby někdo tlačil, zůstal by tady.“

Benedict se zarazil.

Bože můj, pomyslel si Armand. On by to doopravdy udělal.

„Nastupte,“ nařídil mu.

Mladík se na staršího muže pořád nerozhodně díval.

„Bude to fungovat,“ ujistil ho Gamache tentokrát konejšivě, zatímco se kolem nich znovu vršil sníh a cenné vteřiny odtikávaly. „Nastupte si.“

Benedict se natáhl po dveřích na straně řidiče, ale Armand ho zarazil.

„Tamhle,“ řekl s úsměvem a ukázal na sedadlo spolujezdce. Myrna si překontrolovala pás, pak zavřela oči a nadechla se.

Zhluboka. A začala se modlit.

Auto se pohnulo dozadu a Gamache začal pomaličku, zlehýnka šlapat na plyn.

Následovalo zaváhání, jak se pneumatiky snažily vyhoupnout na prkna.

Potom se chytily a po kousíčkách se ze sněhu a ledu posunuly na dřevo.

Když teď kola měla záběr, auto se pohnulo. O pár centimetrů. Čtvrt metru. Metr.

Benedict vydechl. Pak vydechla i Myrna. Notář hyperventiloval.

Potom Armand zařadil rychlost a jemně otočil volantem, aby namířil auto na příjezdovou cestu lemovanou borovicemi.

„A do hajzlu,“ zaklel Benedict.

Myrna se mezi sedadly naklonila dopředu a uviděla, co viděl on.

Cestu ven jim blokoval sněhový val. Tak vysoký, že za ním nebyla vidět silnice.

„To je v pořádku,“ uklidňoval je Gamache. „Znamená to, že poblíž bude sněhový pluh. To je dobré.“

„Dobré?“ zeptal se Benedict.

„Koukněte, co udělal,“ vypravil ze sebe notář, který už našel hlas, i když těžko říct, jestli svůj. Byl nepřirozeně vysoký a dýchavičný. „Přes to se nedostaneme.“

Pluh odhrnul sníh na začátek příjezdové cesty a vytvořil tam bariéru. Nedalo se poznat, jak je silná nebo upěchovaná. Nebo co je na druhé straně.

Neměli ale na výběr. Dalo se to zjistit jen jediným způsobem.

„Držte se,“ varoval je Armand a sešlápl plynový pedál.

„Jste si jistý?“ zapochyboval Benedict, když si to namířili přímo do sněhové stěny.

„A doprdele,“ ucedila Myrna a zapřela se.

Sníh vybuchl, nalepil se na přední sklo a úplně je oslepil, zatímco auto sebou divoce smýkalo hned na jednu, hned na druhou stranu.

A pak se k Benedictově zděšení Armand na svém sedadle položil zády na opěradlo.

„Brzděte!“ ječel Benedict.

Natáhl se po volantu, ale Armand ho popadl za zápěstí tak pevně, až sebou mladík bolestně škubl.

Z předního skla odlétl kus sněhového slepence a oni uviděli, jak se k nim blíží les – stromy, kmeny.

Benedict zalapal po dechu a zapřel se dlaněmi o palubní desku, zatímco Armand upřeně hleděl před sebe a čekal. A čekal. Potom, když už se zdálo být moc pozdě, zlehka sešlápl brzdu.

Auto zpomalilo. Pak zastavilo. S předkem těsně u sněhového valu na opačné krajnici.

Rozhostilo se naprosté ticho, pak se ozvaly dlouhé výdechy. Stáli napříč silnicí, blokovali ji. Armand se rychle rozhlédl doprava a doleva, jestli neuvidí přijíždět nějaké auto, ale silnice byla prázdná.

V blizzardu by zůstávali venku jen blázni. Zazněl tichý, euforický smích.

„A sakra,“ vzdychla Myrna.

Armand zacouval a nasměroval auto k domovu. Pak zapnul varovné blikače a vystoupil, aby mohl prozkoumat škody.

„Co to doprdele bylo?“ rozkřičel se Benedict, který obešel auto, aby si to s Armandem vyříkal. „Zabalil jste to. Úplně jste to vzdal, jako by vám už všechno bylo jedno. Skoro jste nás zabil.“

Armand oběma rukama ukázal na auto.

„No jasně,“ houkl Benedict. „To byla prostě klika.“

„Byla.“ Kdyby tam zrovna jelo jiné auto nebo se vracel pluh…

„Úplně jste ztuhnul,“ křičel Benedict, když Armand začal dobývat z mřížky chladiče sníh. „Viděl jsem vás.“

„Jak to vypadá, viděl jste něco jiného, než co jsem ve skutečnosti udělal. Někdy je naše nejlepší možnost nedělat nic.“

„Co to je za zenovou hovadinu?“

Benedict tam stál ve vířícím sněhu a se zaťatými pěstmi upíral pohled na Gamache.

„Chcete vědět, proč jsem udělal, co jsem udělal?“

„Zpanikařil jste.“

„Copak vás nikdo neučil řídit na sněhu?“ křikl Gamache do vánice.

„Umím to líp než vy.“

„Tak to mi můžete dát lekci, ale nejspíš ne dneska.“ Nastoupili zpátky do auta a Gamache zařadil rychlost.

„A jen pro vaši informaci,“ dodal s pohledem soustředěným na silnici, „já se nikdy nevzdávám.“

„Kam to jedeme?“ zeptal se Lucien ze zadního sedadla.

„Domů,“ odpověděla Myrna.

ŠEST

„Už tam jsme?“ zeptal se notář. Znovu.

„Oui.“

„Opravdu?“ vyhrkl Lucien, ale předchozí odpověď ho tak zaskočila, že hned zase zmlkl. Otřel rukávem zamlžené okénko a vykoukl ven. Uviděl… nic.

Pak šlehající sníh na okamžik změnil směr a na zlomek vteřiny, jako by trhlinou ve vánici, zahlédl dům. Domeček.

Byl postavený z neopracovaných balvanů a tabulkovými okny z něj vycházelo měkké světlo.

A pak zmizel, bouře ho znovu spolkla. Ten pohled trval tak krátce, že Luciena napadlo, jestli mu zoufalství a představivost nevyčarovaly v mysli pohádkovou chaloupku.

„Víte to jistě?“ zeptal se.

„Dost jistě.“

Ani ne za hodinu už byli Armand i jeho hosté osprchovaní a převlečení do suchého čistého oblečení. Až na Luciena, který všechny nabídky odmítl.

Seděli u dlouhého borového stolu v kuchyni, kde z opačného konce místnosti sálala kamna na dřevo. Na rámech i příčkách oken po obou stranách krbu se vršil sníh tak, že přes něj skoro nebylo vidět ven.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království slepých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.