Střepy na via Gemito

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Domenico Starnone

Střepy na via Gemito – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

VIA GEMITO

© Domenico Starnone, 2000

© 2020 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

Translation © Alice Flemrová, 2022

Cover Photo © United Archives/Topfoto

ISBN tištěné verze 978-80-7662-348-4

ISBN e-knihy 978-80-7662-353-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-354-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-352-1 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Pro Rosu, Rusinè

První část
PÁV

Když mi otec řekl, že za třiadvacet let jejich manželství zbil matku jenom jednou, ani jsem mu neodpověděl. Už dlouho jsem ty jeho zkazky plné vymyšlených událostí, dat a detailů nijak nekomentoval. Jako kluk jsem ho považoval za lháře a styděl jsem se, jako kdyby jeho lži byly moje. Teď, jako dospělému, se mi zdálo, že si vůbec nevymýšlí. Věřil, že jeho slova mají schopnost předělat události podle jeho přání nebo výčitek.

Ale o pár dní později jsem si na to jeho puntičkářské upřesnění znovu vzpomněl. Zpočátku jsem pocítil rozpaky, pak stoupající nelibost a nakonec chuť popadnout telefon a zařvat na něj: „Jo? Jen jednou? A ty rány, co si pamatuju až do doby krátce před její smrtí, byly co, pohlazení?“

Samozřejmě jsem mu nezavolal. Třebaže jsem celá desetiletí hrál roli oddaného syna, přišel jsem už na způsob, jak mu dostatečně ztrpčovat život. A pak, čelní útok by nebyl k ničemu. Zaraženě by pootevřel ústa, jako to dělal pokaždé, když se mu přihodilo něco nečekaného, aby mi hned vzápětí mírným tónem, jejž měl vyhrazený pro nás potomky, oponoval a vyjmenoval mi – útrpně a meziměstsky – nezvratné důkazy o bolesti, kterou nezpůsobil on mé matce, nýbrž moje matka jemu. A tak jsem si pomyslel: „Ať si vymýšlí, co chce, co se tím změní?“

Ve skutečnosti jsem si uvědomil, že se tím mění hodně. Měnil jsem se já, to jen na úvod, a to způsobem, který se mi nezamlouval. Například jsem cítil, že ztrácím schopnost vážit slova, což byl um, který jsem si od puberty s hrdostí přisuzoval. Už ta věta, kterou jsem na něj toužil zakřičet („A ty rány, co si pamatuju až do doby krátce před její smrtí, byly co, pohlazení?“), nebyla vůbec dobře uvážená. Když jsem se ji pokusil napsat, zarazila mě svým nepropracovaným a neobezřetným slohem. Připadalo mi, že nejsem dalek přehánění, které se moc nelišilo od toho otcova. Zdálo se, že bych mu rád s křikem vyčetl, že matku zfackoval a zmlátil, i když už byla na smrtelné posteli, ranami zasazenými zkušenou rukou amatérského boxera, jímž se podle svého vyprávění stal v pouhých patnácti letech v Belfiorově tělocvičně na corso Garibaldi.

Bylo to znamení, že stačil závan prastarých zlostí a strachů, abych ztratil moudrost a začal zkracovat odstup, který jsem si během dospívání sám uložil. Tou zbrklou větou jsem totiž přistupoval na to, že smíchám svoje noční můry s jeho lžemi. Znovu jsem mu tak dával důvěru, souhlasil jsem, že ho uvidím tak, jak chtěl být viděn: jako člověka, se kterým není radno žertovat, přesně takovým se naučil být už jako kluk, když mu mistr Evropy Bruno Frattini nastavoval v ringu břicho a s úsměvem na rtech mu říkal: „Udeř, Federí! Udeř nohama i pěstma!“ Jo, ten šampion! Naučil ho, že strach přemůžeme, když zaútočíme jako první a mlátíme tvrdě, a on tuhle pravdu nikdy nezapomněl. Od té chvíle vždycky vystartoval při první příležitosti a bez varování s cílem zlámat kosti každému, kdo by si na něj chtěl vyskakovat.

Právě proto, aby na to měl, začal trénovat o sobotách a nedělích ve sportovním klubu Giulia Luziho. „Giulia Luziho? A nejmenoval se Belfiore?“ ptával jsem se ho se špetkou zlomyslnosti. Ale on stroze odsekával: „Giulio Luzi, Belfiore, to je fuk.“ A pokračoval: do té tělocvičny ho prvně vzal kampánský mistr v pérové váze Raffaele Sacco, který šel jednoho dne kolem zrovna ve chvíli, kdy se otec rval stylem kopanců, ran pěstí a hryzání s partou kluků z Rione Ferrovieri, kteří každodenně házeli šutry po něm a jeho bratru Antoniovi. Tehdy osmnáctiletý boxer Sacco zasáhl. Ubalil těm parchantům pár facek a potom co otce pochválil za jeho odvahu, vzal ho s sebou do tělocvičny Giulia Luziho nebo Belfiora nebo to je jedno koho.

Tam otec začal boxovat nejen s Raffaelem Saccem a Brunem Frattinim, ale i s Frattiniho oblíbencem Michelem Palermem, s mohutným Centobellim, s malým Rojem, samými borci. Hned začal dělat pokroky. Všiml si toho jistý Tammaro a ten se na něj, když se otec se svým bratrem Antoniem jednou vracel ze školy, takhle obořil: „Ty seš jako boxér, jó? Nechtěj mě rozesmát, Federí!“ On na to neřekl ani slovo a jednoduše ho levým hákem do brady poslal v bezvědomí k zemi a pak se obrátil na Tammarova kamaráda, ochromeného hrůzou, s těmito slovy: „Řekni tomu hajzlovi, až se probere, že příště mu nezmaluju jen ciferník, ale taky prdel.“

Prdel. Poslouchat tyhle historky mě děsilo. Zahanbovalo mě, že nedokážu bránit svého bratra před kamením přilétajícím od nepřátelských part, jako to zvládl on, když byl kluk. Měl jsem obavy chodit po světě a neumět boxovat. I v dospělosti ve mně vyvolávalo úzkost, jak otec dokázal zdatně napodobovat hlasy násilí, postoje, gesta, když předváděl rány pěstí a kopance do vzduchu.

Zato on vypadal, že si svou vůli po zuřivém násilí, to, jak ji dovede realizovat, užívá. Vyprávěl mi ty historky, aby ve mně vzbudil obdiv. A občas se mu to povedlo, ale častější byl nepříjemný pocit smísený se strachem, který mi vydržel déle. Jako v případě dvou čističů bot ve via Milano ve Vastu, jednoho letního měsíce v sedm hodin večer. Můj otec, kterému bylo tehdy sedmnáct, a jeho bratr Antonio, patnáctiletý, se vraceli z tělocvičny na corso Garibaldi. Zničehonic se spustil déšť a oba chlapci – v sobotní fašistické uniformě, což můj rodič ještě i po desetiletích pyšně zdůrazňoval, neboť měl za to, že mu uniforma slušela a činila ho obávanějším mužem – se utíkali schovat pod stříšku divadla Apollo, kde už bylo pár lidí, včetně těch dvou čističů. Pokřikování, voda, pach mokrého prachu. Jakmile je ti dva čističi bot uviděli, přeměřili si je pohledem a zlomyslně se přitom chechtali. Pak řekl jeden tomu druhému nahlas: „Tyhle dva parchanti ten slejvák přivolali.“ Ošklivá slova, která urážela oba bratry, jejich matku, jejich otce, možná dokonce i smolnou čerň fašistické uniformy. A tak můj otec popadl bez rozmýšlení toho čističe, co to řekl – třebaže bylo dotyčnému kolem třiceti a byl velký, nebezpečný –, levačkou za krk, vrazil mu zvedák do té jeho smrduté neandertálské tlamy – neandertálské, říkal otec, aby naznačil, že to byl primitiv – a zlomil mu dva řezáky. Třísk. Byla to tak nekompromisní pecka, že si jeden z těch zubů – a v tomhle bodě vyprávění mi předváděl ukazovák pravé ruky, na němž měla být jizva, kterou jsem ve skutečnosti nedokázal zahlédnout, ale abych ho uklidnil, říkal jsem i přesto: jo, tati, vidím ji – vrazil do prstu a on tam zůstal trčet. Musel rukou silně zatřepat, aby zub spadl.

Třásl rukou pokaždé, když to znovu vyprávěl, jako by tam ten zub ještě pořád měl. A já jsem si jako dítě s vyděšenou oddaností prohlížel toho drobného, kostnatého muže s tváří prodlouženou vysokánským čelem a s křehkým jemným nosem s choulostivými chrupavkami, do nějž byste nikdy neřekli, že patří ostřílenému boxerovi. Vídal jsem ho vracet se domů stále rozběsněného, jako kdyby právě srazil k zemi Tammara nebo toho čističe bot, vždycky zrovna vyvázl z nějaké svízelné situace, vždycky dokázal, dokonce i když nepřátel byla přesila a bylo jasné, že dostane nakládačku, statečně potlačit strach. Byl to člověk, kterého zasvětil do boxu sám mistr Evropy v těžké váze. Člověk, na kterého si nesměl vyskakovat nikdo, a už vůbec ne vlastní manželka. Když už, tak si vyskočí on na ni. A zvysoka – bál jsem se pokaždé, když se vracel z práce – si dupne.

* * *

Jednoho zářijového rána, jen abych uklidnil sám sebe, jsem se rozhodl vytvořit nevzrušený soupis případů, kdy otec matku určitě zbil.

Přehled se zpočátku zdál velice bohatý, jenže když byly jednotlivé obrazy z minulosti – facka, talíř makaronů letící na stěnu, řev, monokl – podrobeny potřebám vyprávění a poskládány do uspořádaného sledu faktů, paměť začala tápat a nakonec jsem poněkud vyděšeně zjistil, že mi zůstaly pouhé dvě epizody, jež jsou nezpochybnitelně pravdivé.

Ta první sahala do roku 1955, do noci, již lze podle libosti umístit mezi 4. a 15. červen, kdy můj otec vystavil celkem dvacet osm svých děl: maleb, akvarelů a kreseb, v umělecké galerii San Carlo, nacházející se v pasáži Galleria Umberto I. číslo sedm.

Hledal jsem obraz, od kterého začít. Uviděl jsem otce na posteli, na manželské posteli. Právě jsem mu donesl kafe, vůně se linula po celém bytě. On ho usrkával a přitom nahlas předčítal mé matce, mně a mým bratrům úryvky z novin, kde se psalo o něm. To byly časy. Vždycky na ně rád vzpomínal. Probouzet se tak každé ráno a smíchat vůni spánku, kávy a první z bezpočtu cigaret s vůní tiskařské černi a nedočkavě hledat na stránkách, v titulcích a sloupcích a uvidět své jméno malíře samouka – žádné školy, žádná akademie, žádná vlivná rodina – vytištěné v městských nebo okresních novinách společně se stovkami slov, která se věnovala jeho obrazům. Vida, co dokázal, on, který se narodil v uličce vico dei Barrettari a jeho otec soustružník, co neměl o umění ani páru, ho donutil nechat školy a jít pracovat. Zmařené mládí. V osmnácti letech, v roce 1935, pracoval jako seřizovač elektrických strojů u státních drah. A jen díky své vysoké inteligenci a chuti se zlepšovat byl ve čtyřicátém už zástupcem přednosty. A během pár let – v roce 1951, vyprávěl – se stal přednostou stanice první třídy a hlavním řídícím pohybu vlaků na všech linkách neapolského oddělení. Pořádná satisfakce. Důležitá funkce. Samozřejmě díky zásluhám, a ne kvůli služebnímu věku nebo protekcím. Stal se totiž nejmladším přednostou stanice první třídy v celé Itálii, dušoval se, nadřízení si ho nesmírně vážili, třebaže si vymýšlel všechno možné, jen aby nemusel jít do práce a mohl být doma a věnovat se své opravdové činnosti, té, kvůli níž přišel na svět: aby kreslil a maloval, on říkal „máloval“. Takže někteří jeho kolegové u dráhy ho nemohli ani vystát, říkali mu ten podělanej domejšlivej umělec a nadávali mu, že je ulejvák, náfuka a otrava. Ano, ulejval se. Ano, byl nafoukaný. Ano, byl otravný. Všechno to na něj sedělo a on to přiznával jako první. Dokonce mu připadalo, že má právo se ulejvat a být nafoukaný a otravný: koho tím jako chtěli nasrat, on se narodil jako malíř, a ne jako ajznboňák. Ale vzhledem k tomu, že neexistovalo nic, co by nedělal s maximálním nasazením, hlavně aby dokázal, že to svede líp než ostatní, myslím si, že i jako železničář skutečně odváděl dobrou práci. Ostatně když byl ve službě – a on byl ve službě často, byly to těžké šichty na denní a noční směny: vzpomínám si, že jsem se za ním párkrát zastavil v kanceláři, když už jsem byl velký, a on řídil provoz spousty jízdních souprav, které naháněl pomocí pravítka, trojúhelníku a tužky na velkém rýsovacím stole, a byl u toho nevrle soustředěný –, tak i přesto, že míval hlavu v oblacích, nehodu s mrtvými a zraněnými nezpůsobil nikdy.

Jistě že toho využíval. Coby přednosta stanice první třídy měl povoleno – zdůrazňoval a užíval si, když o tom povolení mluvil – provádět namátkové inspekce čtyřikrát do měsíce ve stanicích spadajících pod jeho pravomoc. A tak mezi roky 1954 a 1955 kontroloval Cassino, Cancello, Ilvu a seřaďovací nádraží v Neapoli. Ne pro potěšení z práce inspektora, vzhledem k jeho upovídanosti a posedlosti se někde blýsknout bývala inspekce obvykle tím posledním, co ho zajímalo, pokud ovšem nenarazil, vysvětloval mi, na železničáře, který dal nějakou nevhodnou frází najevo, že prdí na něj, na jeho názory, na jeho uměleckou činnost, to ho pak poslal do prdele a stával se z něj strašný hnidopich. Ale jinak nic. Provedl inspekci ve všech těch stanicích, jenom aby využil příležitosti a hodil na papír pastelem či temperami vzpomínku na živé barvy.

A to proto, že třebaže dělal železničáře, v hlavě nosil jen tu svoji chystanou výstavu. A opravdu, jakmile měl pocit, že je připravený, zavřel se doma, na dráze nahlásil příznaky revmatické horečky, gastritidy a dalších neduhů a namaloval návěstidla, odstavné koleje, nákladní vagony, překladiště, výhybky a seřadiště. Na všechny ty obrazy si dobře vzpomínám: já spal s babičkou a sourozenci v pokoji, kde maloval, v jídelně, kde byl odjakživa jeho impozantní stojan, barvy, plátna. Usínal jsem s očima plnýma těch krajinek: připadaly mi překrásné, rád bych je zas našel.

K nim přidal, kolísaje mezi návraty do práce a novými chorobami, to, co viděl z okna: pole a louky, ale ne ty, které voněly mátou a kde jsem si jako dítě hrál se sourozenci a s kamarády, jako spíš ty, jež na konci roku 1954, když pokáceli porost a vyrvali ze země staré kořeny, zplanýrovali a ony se začaly proměňovat ve staveniště. Získal tak skici zpustošené země, beranidel, míchaček betonu, rypadel, zdviží, cementových sil, detailně zdokumentovanou devastaci kopce, jakož i obraz plný zachycených prací, který nazval Staveniště ve čtyřiapadesátém.

Pak přešel na zátiší: vyobrazil číše, co jsme měli doma, jednou se slanečky, jindy s jablky, jednou se sekerkou, jindy s artyčoky, jednou se slávkami, jindy s květinami, s tím, co bylo po ruce. Přidal dva z aktů, které zhotovil, když před lety navštěvoval volný kurz aktu, jeden rudkou a druhý ve stylu renesančních mistrů. Zařadil tam i portrét mého bratra, když dostal zánět ledvin, který se mu povedl líp, říkal, než kdyby ho vymaloval sám Caracciolo. A bylo to.

Osm měsíců mu ta námaha zabrala. Celý byt ve via Vincenzo Gemito smrděl barvami a terpentýnem. Nábytek v pokoji ze zvyku nazývaném jídelna byl halabala nastrkán ke stěně (co se máma kvůli tomu nábytku nadřela, a on s ním takhle zacházel) a večer se na našich postelích pořád sušilo nějaké plátno. Manželka si stěžovala, babička bručela: copak je možný, aby děcka – čili já a mí tři sourozenci – dnem i nocí čichaly ty jedy, to zapomněl, že tam spíme? Panebože, odsekával, co jsem komu udělal, že musím celej život snášet vopruzování dvou nevzdělanejch ženskejch. Ale to stačí: úkol byl splněn. Kde vzal peníze na uspořádání té výstavy, to nevím. Jisté je, že za pomoci dona Luigina Campanileho, který ve Vomeru šil a prodával boty, měl jisté umělecké cítění a nabídl se, že díla odveze ve svém Fiatu Giardinetta, jel své obrazy pověsit na stěny galerie San Carlo.

* * *

Bylo mu osmatřicet, muselo mu to připadat jako rozhodující chvíle. I jako starý a nemocný vyjmenovával s pyšnou průzračnou přesností všechny významné návštěvníky: Ciardo, Notte, Striccoli a tak dále, výrony jmen a příjmení, umělci – ujišťoval mě – těšící se velké prestiži, zvuky dnes už vybledlé, které jsem ho ale v těch dobách slýchal vyslovovat často, občas uctivě, často pohrdavě a rozhořčeně, kvůli křivdám, jichž se na něm skutečně nebo podle jeho názoru dopustili. Ostatně stačilo, aby se některý z umělců přiblížil na dosah třeba jen místnímu věhlasu, a otec ho začal zasypávat krvavými urážkami, do očí i za zády. Dopal měl především na ty mladší nebo svoje vrstevníky. Nesnesl, aby měli větší štěstí než on, a zuřivě odříkával seznam jejich uměleckých nedostatků a jejich ubohostí. Často a s chutí pocítil potřebu zaútočit nějakým ošklivým přídomkem i na ty, co si jich v hloubi duše vážil, aby si vylil zlost. Ale při tamté příležitosti mu všichni připadali chvályhodní, protože, byť obecně se špatnými úmysly, přišli na vernisáž jeho výstavy a podepsali se do návštěvní knihy. Čtyřiaosmdesát podpisů, to není málo. A to nepočítám ty velmi slavné, kteří se zjevili jako Panna Maria, ale měli za to, že podepsat se by bylo příliš zavazující: Giovanni Brancaccio, Carlo Verdecchia a Guido Casciaro. Stěžoval si na to ještě po desítkách let, s nefalšovaným utrpením: jedinej podpis, co by jim to kurva udělalo, co takhle trochu velkorysosti. Každopádně tam byly davy. Hosté a umělci zůstávali a živě debatovali o umění, o malířství, o jeho malování až dlouho do noci, i po zavření galerie San Carlo.

Copak je možné, že to moje matka nechtěla pochopit? Už v normálních dobách se chovala otravně. Jakmile otec po večeři řekl: „Jdu se trochu projít,“ aby se vydal po výstavách debatovat o umění, ona hned všeho nechávala a vykřikovala: „Já půjdu taky.“ Otec se rozčiloval, nevěděl, jak jí to má vysvětlit, co by tam mezi umělci dělala? A hlavně teď, za téhle specifické situace, to si neuvědomuje, že je mu na obtíž? Každý večer, už tak vysílený po šichtě na dráze, musel uhánět do galerie na šichtu umělce. A rozhodně ne pro zábavu, ale aby až hluboko do noci čelil falešným přátelům, nepřátelům, těm, co chtěli koupit, těm, co chtěli smlouvat o ceně, těm, co se odvážili zahájit obchodní jednání navzdory jedovatým hadům, kteří se snažili kupce odehnat tím, že jim doporučovali jiná díla, jinou malbu, jiné, schopnější malíře, například sebe. Nebyla to zábava, byla to válka. Zlomyslnosti, útoky, očerňování, pomluvy. Rusinè, buď tak hodná a zůstaň doma.

Jenže moje máma doma zůstávat nechtěla, a zvlášť ne za téhle situace. Bylo jí čtyřiatřicet, měla čtyři děti, byla vdaná třináct let. Jelikož jí zemřel otec, dělala rukavičkářku od dětství. („Umíš dělat rukavičkářku? No tak dělej rukavičkářku! Co ty víš o malování?“) V pěti letech bylo jejím úkolem posbírat všechny bavlněné nitě, které ozdobné nýtování nechávalo ve vnitřní straně rukavic, a svinout je tak, aby se vnější šití nerozpáralo, přičemž se jí lámaly nehty a odírala si bříška prstů. S otcem se navzdory jeho velkým řečem věci moc nezměnily. Ale to nevadí, měl své špatné stránky a jiné, které ji dál přitahovaly. Vzhledem k tomu, že byl nápaditý, plný posměchu, pořádný blázen, zalíbil se jí hned, už toho vlahého odpoledne v osmatřicátém, kdy ji zastavil na ulici. Dovolíte, slečno. Lišil se od všech ostatních, pohyby, tónem hlasu. Nepodobal se jejímu bratrovi Peppinovi, bratrovým kamarádům, manželům sester její matky, nepodobal se nikomu.

On si jí všiml, když se bavil o všem možném s jedněmi kamarády, dělníky ze skladů. Pohled člověk cítí. Uviděl ji shora, z mostu seřadiště vlaků, když šla po prašné silnici a za zády měla blankytný odraz moře. Nedokázal se ovládnout a vrhl se na ni jako sokol, když na to setkání nostalgicky vzpomínal, sám se k tomu dravci přirovnával. Byla krásná, ale možná ne tak krásná jako teď, ve čtyřiatřiceti letech. Tehdy jí bylo sedmnáct, rozpuštěné černé vlasy, orientální tvář, plizovaná růžová sukně povívající kolem pěkně tvarovaných lýtek a pod bolerkem světlá halenka.

Slečno, dovolíte, slečno. On se smál, naparoval se, toužil po ní. Ona mlčela, kráčela svižně s pohledem upřeným před sebe, až na pár pohledů úkosem, ironických, aby toho neznámého posoudila. Byl oblečený celý v černém, měl příliš vysoké čelo, knír, vypadal staře. V jedné chvíli mu to i řekla, aby ho odradila: „Vy jste pro mě moc starej.“ Ale on trochu dotčeně, trochu zahanbeně upřesnil, že je mu jednadvacet: to ten oblek ho dělá starším, možná těžká práce, možná knír.

Teprve tehdy si uvědomila, že se jí líbí. Kdoví proč ji přitahoval, tohle jsou záhady, které se nedají vysvětlit. Možná proto, že se choval jako královský syn, který se z tajných důvodů převlékl za seřizovače elektrických strojů. Možná proto, že vytáhl papír, tužku a přesně ji vystihl, i s překvapeně pootevřenou pusou. Každopádně se s ním doma zasnoubila, spokojená, že ji potkalo takové štěstí: muž, který ji uměl rozveselit, který pořád mluvil a mluvil, nikdy nezavřel pusu. A to nepočítám, že měl stálý plat. Objektivně vzato, co víc by si mohla přát?

Jenže teď, v červnu 1955, se zničehonic zdálo, že ten muž má nakročeno, aby se stal tím, čím patnáct let přísahal, že se stane: známým umělcem, a ona nechtěla přijít o příležitost ukázat se na veřejnosti v tom nejlepším světle, jako manželka známého umělce. A proto zatímco otec proklínal všechny svaté a všechny madony, odložila oblečení matky od rodiny a vytáhla ze skříně šaty, které si ušila tu na svatbu jedné sestřenice, tu na biřmování jedné známé. Jedny z nich si vybrala, a než byste řekli švec, jak to ona uměla, nalíčená jen krémem Nivea (ona vyslovovala „nivéa“) a rtěnkou, stala se z ní krasavice, až se tajil dech.

On klel ještě hlasitěji. Dneska mám podezření, že tu neobvyklou krásu své manželky nenáviděl, protože jakmile pocítil její sílu za způsoby a tvary, na které byl zvyklý, sevřela ho úzkost. Byla to nepopsatelná charakteristika jejího organismu, cosi jako to nejtajnější tajemství, jež nikdo nedokáže odhalit, a proto vzbuzuje vášně. Klíč k němu doopravdy znala jen ona a používala ho po libosti. Rusinè uměla na celé měsíce zešednout a pak znenadání vystřelit jako šíp. Tehdy tu svou krásu doladila dvěma hřebínky do vlasů, hřebínky s elegantním volutovým motivem, které jí daroval otec, a poté mu dialektem – všichni jsme mluvili jen dialektem – oznámila: „Já sem nachystaná, Federí.“

Nachystaná na co? Jdi k čertu i s celým svým pokolením, Rusinè. Její manžel ji hlavně ponížil tím, že ji označil za moc vymaškařenou, což bylo slovo, které používal pro zbohatlické příbuzné mojí babičky, když měly kloboučky s peřím, zdravíčko na tvářích a ověsily se zlatem: myslím, že tím chtěl říct sprosté ženské, které se oblékaly jako maškary, vulgární ženy, na které se hvízdá. A jelikož ona se zatvrdila a na svém oblečení nezměnila nic, naschvál si usmyslel, že i já s bratrem si musíme jít užít jeho uměleckých úspěchů. A vláčel by tam s sebou i další dvě děti, kdyby jedno nebylo moc živé a druhému nebyly pouhé dva roky. Ale jemu by se kurva líbilo, kdyby šly i ony, a taky babička, všichni, všeobecná vycházka, to aby nezapomněla, že její role je matka, a ne holka ze šantánu, jak se rozhodla vypadat, aby ho ztrapnila před lidma, co ho už takhle měli za vetřelce a teď se s ním večer co večer snažili všemožně vyjebat. Co komu udělal, že ho osud trestá takovouhle ženskou?

Z té naší návštěvy otcovy výstavy si nepamatuju skoro nic. Pravděpodobně jsme sjeli dolů hlavní lanovkou, prošli jsme via Toledo a zamířili do podloubí pasáže Umberta I., otec pět kroků napřed, hrozivý, a my tři vzadu.

Rusinè o tom večeru nikdy nic nevyprávěla a Federí, když to období evokoval slovy, pokaždé zdůrazňoval jen křivdy, které mu byly způsobeny, obrazy, které se přesto prodávaly, dobré recenze i ty podlé recenze. Manželka byla z jeho vzpomínek na ty červnové dny důsledně vyloučena. A my synové taky.

Zato se v nich objevoval stavitel La Padula, který v jisté chvíli vstoupil do galerie San Carlo velice elegantně oblečený, obléhaný servilními a hladovými dvořany a okamžitě se zamiloval do obrazu nazvaného Staveniště ve čtyřiapadesátém, takže se rozhodl, že ho věnuje svému synovi k blížícímu se završení studia architektury. A proto podepsal šek na částku sto dvacet tisíc lir, což bylo dva a půl železničářského platu. Podepsal ho před očima všech, i toho komunistického uměleckého kritika Paola Ricciho. Částka, o níž se nikdy nedozvím, nakolik byla plodem otcova přehánění a nakolik pochybným pohybem peněz, které přitékaly z opravdové práce, ze skutečného zvuku beranidel a nákladních zdviží pod našimi okny, z proudů materiálu z cementových sil a které teď sloužily k velkorysé koupi malířského vyobrazení té horečnaté činnosti a k jeho zavěšení jako nějaké trofeje v ateliéru architekta. On, železničář-umělec nebo umělec-železničář nebo prostě jen umělec, tu částku shrábl s hrdostí člověka, co může dokázat, že umí vydělávat peníze líp a důstojněji než řezníci, lahůdkáři, cukráři, všichni ti, co začínali bohatnout před jeho úzkostlivýma očima. A přitom šel vstříc inženýrovi Isabellovi, radnímu ze stavebního odboru, který nebyl tak štědrý jako pan stavitel, který nebyl tak vnímavý k míchačkám a bedněním, navzdory své politické úloze, nebo možná právě kvůli ní. Na inženýra udělalo větší dojem Zátiší s rybami, které si chtěl odnést domů nikoli za padesát tisíc lir (plat u dráhy), nýbrž za čtyřicet (o něco méně než plat u dráhy). A smlouvání pokračovalo, můj otec: padesát, inženýr: čtyřicet, a už se blížili k dohodě: čtyřicet, co se dá dělat, když vtom stačil jeden pohled stranou a tam uprostřed sálu byla Rusinè.

Nebyla sama ani se nestarala o syny, kteří celí nesví bloumali po galerii. Měla kolem sebe husté hejno mazalů, negramotných básníků, nekompetentních uměleckých kritiků a ten jí říkal to a druhý zas ono a ona odpovídala zvonivým hlasem nebo se smála a odhalovala bělostný chrup, měla jiskrné a živé oči orientálního tvaru, které, jak se zdálo, právě v té chvíli obdivoval sám pan stavitel La Padula, a co teprve jistý básník středního věku, který tam trousil věty nadité lichotkami, skoro hendekasylaby, říkal otec, a sliboval jí, že jí daruje svoji knihu básní s vlastnoručním osobním věnováním, a uzavíral to slovy: „Zítra přijdu osobně k vám domů, milá paní, abych vám ji přinesl darem,“ takže moje matka odpovídala s potěšeným úsměvem: „Děkuji,“ a byla tak nádherná, že dokonce i inženýr Isabella řekl cosi o té velice pohledné paní a obrátil se přitom na mého otce, ale můj otec na to nestačil odpovědět, protože právě v tom okamžiku přišel Chiancone, profesor z umělecké školy a malíř, hubený dlouhán se zažloutlou tváří, a okamžitě se vmísil do jejich jednání a inženýr Isabella se ho rozhodl zeptat: „Chiancone, má podle vás tohle Zátiší s rybami cenu padesát tisíc lir?“, a víte, co mu ten vůl odpověděl? Odpověděl: „Pane inženýre, proti gustu žádný dišputát, člověk si může utratit, kolik chce, za věc, která se mu líbí, ale to, co se líbí, není vždycky umělecké dílo,“ jako by říkal, že Zátiší s rybami není umělecké dílo: kurva, tak ono to není umění? A co je teda umění? Ty Chianconovy mazanice? Ať si ten žlučovitej hajzl vysere voko a vybleje všechnu zlobu a táhne do prdele i s inženýrem Isabellou.

Můj otec, soptící zlostí, jednání přerušil.

A tady je okno. Potom zas všechno začíná ve chvíli, kdy už ležím v posteli. Můj bratr spí, nebo předstírá, že spí, s hlavou v nohách mé postele. Na posteli hned vedle té mé spí babička s mým druhým bratrem, kterému je sedm. Ten nejmladší spí v posteli rodičů, kteří však nespí. Slyším otcův řev, vzlykavé věty svojí mámy, cupitání, jako by se honili, zvuk padajících a rozbíjejících se věcí. Odříkávám modlitby, které mě babička naučila, když jsem byl malý, například Zdrávas. Modlím se v duchu, ale tak, aby se mi můj hlas rozléhal v hlavě, hlasitěji než otcův řev. Marná snaha. Tak si pomyslím, že bez ohledu na modlitby, jestli Panenka Maria existuje a má nějakou moc, udělá všechno pro to, aby mu zabránila moji mámu zabít. A tak řeknu neslyšně, dialektem, jedinou řečí, kterou umím dobře: „Madonna mia, dej, ať přestane.“ Zopakuju to snad stokrát, velice soustředěně, jako kdyby tím to opakování mohlo působit přesvědčivěji. Panenka Maria ale neudělá nic. A tak se pokouším přemoct strach, vstanu potichoučku z postele, jdu ke dveřím, pootevřu je. Nevím, co dělat. Je mi dvanáct, ale mám z otce strach. Není to fyzický strach, nebo v každém případě fyzický strach je ten, který si pamatuju méně. Je to jiný druh strachu. Bojím se, že se před ním ocitnu s prázdnou, bez důvodů, které by považoval za hodny oponovat těm jeho, že ze mě bude jen ozvučnice nadávek, které huláká, jeho klení. V důsledku toho se bojím, že mě přinutí připustit, že má svatosvaté právo moji mámu zabít. Bojím se, že mu to odsouhlasím. Tím pádem je ten strach nesnesitelný.

A přitom ho vidím. Vidím i ji, jak pláče a snaží se mu utéct v kuchyni, vidím láhve a hrnce a sklenice, jak padají na podlahu. Hlavně je mi jasné, co na ni řve. Řve na ni: „Ješitnice!“, záhadné slovo, které se mi navždy vryje do paměti i s tím tónem nesnesitelné urážky, neznámé slovíčko pro náš každodenní dialekt, neladící s těmi, která právě vyslovuje sám, s oplzlostmi, nadávkami. Nikdo u nás doma neví, co to znamená, ani máma, ani já, který jsem právě dokončil druhou třídu měšťanky. Zná ho jen on, ten význam. A huláká: ješitnice, a mlátí ji dlaní i hřbetem ruky, padá jedna facka za druhou, a zničí jí olivovou pleť, ústa, účes, až jí odletí ty elegantní hřebínky.

Já nevím, co si počít. Sčítám rány, které jsem neviděl, s těmi, které právě vidím, sčítám to, co jsem slyšel z postele, s tím, co právě slyším – dělám to i teď, když o tom píšu –, a rány a slova opakují donekonečna, že máma už nesmí vyjít z domu, už nikdy už nikdy, její vinou otec dneska večer přišel nejmíň o tři sta tisíc lir, inženýr Isabella chtěl koupit dva obrazy, už jednali o ceně, jenže ona ho pěkně nasrala, co mělo do prdele znamenat všechno to culení, co mělo do prdele znamenat to stehno, ty si neuvědomuješ, Rusinè, ty posměšky, ty posměšky, Rusinè, ty to nechápeš, ty nevíš, co je to za lidi, stojej za hovno, ten zasranej básník, ten zasranej sochař, ten zasranej inženýr jsou ještě teď v podloubí u galerie a smějou se, a víš, co říkaj? Říkaj: vsaďme se, že ji první voprcám já, tohleto říkaj, a už rozhlašujou, že ajznboňák ty svý vobrazy prodává jen díky starý, bez ženy je nahranej, dyť von ani málovat neumí, a do týhle situace jsi mě dostala ty, ješitnice, ješitnice, ješitnice. A další a další slova, všechna v dialektu, zvuk fackujících rukou, spousta nápaditých nadávek, které se nedají opakovat.

Tak moc mě to vyděsilo, že jsem se stáhl zpátky. Nebo jsem možná vůbec nevstal z postele. Možná mi v tom zabránila babička, která byla vzhůru, koukala do stropu a řekla: ciunkllochemmommò, což je výraz z černé magie a znamená to stop, ani hnout, zůstaň v posteli, jako by tě zničehonic postihla dětská obrna, může za to tvoje máti, vona mu nesmí vodmlouvat, řekla jsem jí to stokrát, že mu nesmí vodmlouvat, ale vona to nechce pochopit, je tvrdohlavá, madonna mia, madonna mia, ciunkllochemmommò, protože tohle se tě netýká, nás se to netýká, týká se to jen manžela a manželky, který se zejtra budou mít radši než včera a míň rádi než pozejtří.

Jen zašeptání, ale možná to stačilo, aby mě zastavilo. Nebo mě možná zastavilo vyčerpání, jako při tisíci jiných příležitostí: ona ztráta sil, kterou mi pokaždé způsobil otcův vzteklý hlas, jeho strašná schopnost zanechat jediným tónem z hrdla mé tělo ztěžklé a zároveň prázdné, zbavené mých důvodů a až po pusu plné olova, a ta tíha, jakkoli jsem se tomu bránil, mě okamžitě nutila k pláči. A slzy mě drtily, v tom smyslu, že mě zahanbovaly a deptaly čili že mě ponižovaly na neurčitou dobu, možná na celý život.

Jde o to, že když vidím ty facky, když vidím Federího, jak se snaží udeřit moji mámu, která se pokouší uhýbat, když vidím ty hřebínky letící na podlahu – ale vidět není jistota, vidíme tolika možnýma očima, neexistuje slovo ani slabika ani zabručení ani mlasknutí, které hned není taky obrazem nebo dvěma nebo stem najednou –, když tohle všechno vidím, nevidím to ostatní, slyším jen jeho, jak dál řve, teď zrovna vyhrožuje, že jestli se jeden z těch zasranejch debilů ukáže, aby se kolem ní motal, srazí ho ze schodů, hajzla jednoho podělanýho, voni ještě nepochopili, s kým maj tu čest, von není jako ten Nicola z jedný historky, co mu jako malýmu vyprávěla jeho babička Funzella, aby ho připravila na život, von není žádnej kornúto, jelen vosumnácterák, spokojenej paroháč, jako byl ten Nicola z tý pohádky vinou tý kurvy jeho ženy Lilliny, jemu večer nikdo nebude zpívat, zatímco se bude vracet domů z práce: Lillina dona Nicoly šuká s každým v okolí, Nicolo, Nicolo, parohy máš až na molo, to von radši svoji ženu zabije, uškrtí ji těmahle rukama, panebože, co jsem komu udělal, že mě takhle trestáš, ale už dost, hele to stačí, dej mi ty hřebínky, ty hřebínky si už víckrát nevezmeš, už víckrát, víckrát, víckrát ne, seš moc velká ješitnice, Rusinè, moc ješitná.

Prázdná. Vnitřní prázdnota mojí mámy. Která v sobě nemá myšlenky, ani ona ne. Je to roura od komína. Když mluví, vane vítr ješitnosti. Nebo vyfukuje kouř, ten, co se šíří po bytě. A pak pach. Je to hutný pach nějakého odolného předmětu, který se rozpaluje, vypouští poletující látky tmavé barvy a hoří na uhlí v ohništi. Máma nahlas vzlyká, babička spustila růženec dovolávající se pomsty, můj bratr pláče z hloubi svého předstíraného spánku, hřebínky prudce vzplanou – aspoň si to myslím, tak je vidím – za červnové noci. Z jejich puchu se mi chce zvracet, utrpení pro nos a pro žaludek, čichový pocit trýzně. Budu ho pečlivě schraňovat. Stane se neoddělitelnou částí těla mé matky, jako kdyby Federí v tom ohni nespálil hřebínky, ale její nehty nebo její vlasy nebo černé a husté řasy, které poskytovaly stín očím.

Tohle se stalo jedné letní noci v roce 1955. Jenže kdybych o tom mluvil se svým otcem, řekl by: nanejvejš záchvat zlosti, nic víc. Jakýpak facky, jakýpak rány pěstí? A ty hřebínky. Nabídl by se, že mi sám poskytne přesné údaje o důležitějších věcech, než jsou hřebínky. Věci z té doby: osoby, špatnosti, co mu provedly. Například ten Cucurra (jména používal podle momentální nálady: Chiancone, Cucurra), co učil na umělecké škole, záštiplnej náfuka. Už mi vyprávěl, jak mu svým vměšováním zmařil prodej jednoho zátiší s rybama? A o Paolu Riccim zvaným Paolone, uměleckým kritikovi z deníku Unità, mi říkal? Mrzout, kterej maskoval samolibost zdvořilým chováním. Na krku pořád nosil červený šátek a opíral se o tlustou hůl, což byla spíš nepřiměřená zbraň než opěra. 13. června 1955 tenhle malověrný pán napsal se záští o jeho dílech vystavených v San Carlu tohle: „V jeho umění dosud přetrvává cosi, co vyznívá provizorně, jako čistě vnější fakt, nuceně.“ Sračky. Co vyznívá provizorně, co vyznívá jako čistě vnější fakt, co vyznívá nuceně. Můžu mu laskavě říct, když mám ten diplom z filologie, co má v italštině znamenat, že něco „vyznívá nuceně“? Soudruh Ricci na něj měl pifku, o to tady běží. Soudruh Ricci viděl na vlastní oči, jak kapitalistickej stavitel La Padula kupuje Staveniště ve čtyřiapadesátém a platí šekem na sto dvacet tisíc lir. Jasný? A tak ukojil svoji závist, a přitom předstíral, že chrání proletariát. Leda hovno, jakejpak proletariát.

A tak dále, jako kafemlýnek. Otec by se chvílemi zlostně a chvílemi spokojeně smál a vršil by jeden detail na druhý a přitom by do toho svého fantazírování s otevřenýma očima vcucnul i moji nejistou rekonstrukci faktů. A mezitím by mi do paměti vstříkl další jedy. Teprve po chvíli by si zničehonic vzpomněl na ty rány, na spálené hřebínky, a aby ty obrazy vymazal, pronesl by přehnaně zkormouceným tónem onu obvyklou frázi: „Já měl tvoji mámu rád.“ A hned by mi začal vykládat, aby to doložil, že z lásky k manželce, z lásky k dětem se musel vzdát tolika významných příležitostí, takových, které člověk buď hned popadne za pačesy, nebo se mu už nikdy nenaskytnou. Ne, nikdy neměl to srdce obětovat rodinu pro umění, i když ho často napadlo, že půjde ven koupit si cigarety a už se víckrát nevrátí. O takových věcech jsme čítali v novinách, takové věci se stávaly. Ale on to snad udělal? Ne. A proč? Protože byl v zásadě hodný člověk, třebaže na něm už od narození páchali všemožné křivdy, všichni, počínaje jeho rodiči, počínaje jeho otcem. Ano, ano. A hned by spustil o svém dětství, o svém mládí, o sobě, s radostí toho, kdo dokáže při vyprávění pokaždé zas vdechnout život úložištím paměti a obohatit je pomocí energického vodopádu slov.

* * *

Toho rána se mi zdálo, že jsem měl pravdu. Bylo zbytečné otci odporovat a skončit tak ve víru jeho blábolů. Lepší bude pokračovat v práci, kterou jsem si uložil.

A tak jsem se soustředil na tu druhou epizodu. Jenže to byla chyba, měl jsem to nechat být. Strávil jsem celé odpoledne snahou ukotvit v čase data, identifikovat místa, najít věty pro tekuté obrazy. Vydoloval jsem z toho jen strašně málo.

Tak například prostor, čas. Okno mi připadalo jako to kuchyňské ve via Gemito 64 ve čtvrti Vomero, kde jsme bydleli až do roku 1956, zato koupelna byla určitě ta z bytu na corso Arnaldo Lucci 149, kam jsme se přestěhovali v sedmapadesátém. Mámu nejdřív zasáhly rány pěstí a facky v jedné budově stojící mezi hlavním nádražím a dálničním výjezdem Neapol–Pompeje, v kuchyni s výhledem na koleje a nákladní vagony, možná v roce 1958. Pak prchala před mým otcem – s opuchlým a uslzeným obličejem, v rozepnutém županu, který se kolem ní rozevíral jako plášť, a modrém kombiné s bílou krajkou, místy natrženém – přes jídelnu ve via Gemito v roce 1956. Tady otevřela okno a pokoušela se přelézt parapet, aby skočila dolů. Ale někdo ji zadržel (babička, otec, my vyděšené děti? Stíny) a ona se s nečekanou silou vyškubla a po skoku dlouhém nejmíň dva roky utíkala chodbou bytu na corso Arnaldo Lucci, doběhla do koupelny, vrhla se k poličce u zrcadla, šátrala na ní, jako kdyby po předmětech škrábala nehty, a přeřízla si levé zápěstí žiletkou. Nebo dlaň, možná střepem náhodně rozbité sklenice. Žiletka a sklenice se střídaly, končily v umyvadle, na zemi. Vše jsem viděl a nedokázal jsem se rozhodnout. Ona se mezitím dívala na kapající krev, dívali se na ni i mí bratři, dívám se na ni i já. Jenom otec vyšiloval. Zakrýval si oběma rukama oči a křičel do stropu: „Probohaživýho, probohaživýho,“ se zhnusením a ztrátou sebeovládání, které vždy okázale projevoval kvůli každému našemu nebo svému škrábnutí. Ale babička s ním zuřivě cloumala, něco na něj křičela a on vyběhl ven a dovolával se přitom pomoci Všemohoucího, vrátil se s oranžovou kravatou, za nepřetržitého apelování na svaté a marjápany popadl matčino zápěstí a omotal kolem něj tu nesmyslnou věc, která se okamžitě zbarvila do tmavoruda a ušpinila mu prsty. A tak ho máma, znenadání klidná, jemně odstrčila a sama se tou kravatou obvázala, ale výš, kolem paže, utáhla ji pomocí bílých zubů a pak mu řekla: „Odvez mě do nemocnice.“

To je celé. Není toho moc. Samozřejmě bych to mohl obohatit o historky, které vykládal otec o tom, jak jsme se přestěhovali z via Gemito na corso Arnaldo Lucci, o své práci u dráhy v té době, o penězích, kterých se pořád nedostávalo, o máminých příbuzných, kteří se vrhli na maloobchod a své bohatství stavěli na odiv. Mohl bych odtamtud získat látku, jež by zmírnila neurčitost mé vzpomínky. Copak mi tenhle proces paměti už předtím výrazně neprospěl při rekonstrukci epizody se spálenými hřebínky? Která, jak jsem musel připustit, byla bez svého pozadí železnic, malířů, výstav vlastně čím? Řevem uprostřed jedné letní noci. Jedním jediným jistým slovem: ješitnice. Úzkostí dvanáctiletého kluka, který nesnese hádku mezi rodiči. Pachem spáleniny. Zbytek – vstal jsem, nevstal jsem, viděl jsem otce, jak mlátí mámu, neviděl jsem ho – byla látka dětských nočních můr či pubertálních rozpaků v podobě ženského přízraku bez data, bez prostoru, který v mé dospělé hlavě dosud běží a chce zoufalstvím umřít.

* * *

Proto jsem den za dnem i těm dvěma epizodám věnoval stále méně času. Cesta nepopiratelných faktů nikam nevede, je nepoužívaná jako některé venkovské silnice, které nakonec uzavřou kvůli jejich hrbolatosti, jež se vzpírá veškeré údržbě. Nechal jsem to plavat. Vzpomínám si, že jsem si ale pomyslel, že problém je jinde, že nemá smysl se upínat k jedné červnové noci, k jedné ženě, co se pokouší přeříznout si žíly. Problém byl v tom, že jsem po celý život – i teď, zatímco tohle píšu – tajně věřil, že se můj otec v jisté chvíli proměnil z mlátiče v zuřivého pronásledovatele. A tak ji postupně udeptal k smrti. Jestli ji zmlátil jednou, nebo stokrát, nemělo moc význam. Význam mělo leda to, jestli se ho rozhodnu obvinit, nebo zprostit viny, dřív než umře. Uvědomil jsem si to s jistým odporem. Budu o tom uvažovat, řekl jsem si. Času na to bylo dost, otec si naplánoval, že zemře v roce 2017, až mu bude sto. Byl jsem přesvědčený, že mám na práci důležitější věci.

Až jsem si s náhlým pocitem radosti vzpomněl na páva. To bylo v mém dětství důležité zvíře. O něm bych, kdyby se k tomu naskytla příležitost, s otcem pohovořil rád. Šlo o tajemství mezi ním a mnou, mohl by mi tedy odpovědět bez přehnaného rozrušení, bez vytáček, bez senilní lítosti. Máma s tím zdánlivě nesouvisela, mohli jsme poklidně začít odtamtud.

Ale když jsem se rozhodl jít za ním a případně si s ním o tom promluvit, všiml jsem si, že se jakoby scvrknul, přišel o část sebe sama, že umírá dřív, než jak si stanovil. V pravidelných intervalech křičel bolestí, žadonil: „Panebože, panebože,“ dožadoval se pistole. Jelikož neměl skutečnou zbraň, přikládal si ke spánku ukazovák, zvedal oči ke stropu a dělal: bum. Pak se pokaždé svezl na polštáře a bručel: „Marjápano, marjápano, co jsem komu udělal.“

Během toho odpoledne si mě jeho druhá manželka zavolala do zahrady a řekla mi napůl utrápeně a napůl v rozpacích: „Slyšel jsi ho? Jeden známý umřel před pár měsíci na stejnou nemoc, ale nevyváděl tolik jako on. Proč musí pořád tak přehánět?“

* * *

Pokaždé když mám dobrou náladu, připadá mi, jako bych měl před očima barvy pavích per, tytéž, co jsem uviděl před dávnou dobou v bytě ve via Gemito, když mi otec řekl v dialektu: „Cigára,“ a já mu pro ně šel do kapsy u saka, které nechal v ložnici, přehozené přes židli mezi skříní a sekretářem. Byt byl potemnělý mrazem a černá skla v rámech se třásla pod poryvy větru. Opustil jsem stůl s večeří, uhlíky, které se v kamnech měnily v popel. Otce jsem vždy poslechl bez odmlouvání, poslouchal jsem ho tak celý život.

Krok před kuchyňskými dveřmi jsem se ohlédl a podíval se na něj. Nebo si aspoň myslím, že jsem to udělal, pracuju se sugescemi, dvěma třemi prchavými obrazy, vyřvávanými slovy. S jistotou v duchu vidím jeho kostnatá záda, husté černé vlasy. Je to nespokojený stín, co sedí v čele stolu. Určitě se chystá něco zařvat, možná už řval. Chce se hádat, to je jasné, ale taky se snaží se uklidnit, proto cítí, že si musí zakouřit. Musím si pospíšit. Máma sedí napravo od něj, na ruce chová třetího syna, který saje mléko z jejího prsu. Vzdálenost, jež ji od manžela dělí, je minimální, stačí nic, aby ji udeřil, až se jí spustí krev z nosu a z úst.

Jsem bázlivé dítě, zažil jsem spoustu leknutí, opustit vlažnou kuchyň mě stojí úsilí. Ještě tomu bytu nedůvěřuju, bydlíme v něm jen pár měsíců. Předtím jsme bydleli ve via Zara, v bytě otcových rodičů, kteří kvůli bombardování utekli s celou rodinou do Savignana. Pokoje tam byly ve špatném stavu: prach a sutiny, jedna stěna rozmetaná bombou na padrť, podlaha, která by vedla do prázdna, kdyby Federí nepřipevnil, jak se dalo, pomocí železného drátu, na místě té chybějící zdi vojenskou deku. Můj otec je vždy aktivní muž, vždycky předvídavý. Z časů ve via Zara si přirozeně nic nepamatuju, ale on mi nacpal do hlavy svoje historky, a proto vím, že občas mě jen tak tak stihl zarazit, než jsem se zřítil dolů do prázdna za dekou. Výkřik – „doprdele kurva, Rusinè, chyť toho malýho!“ – a pak mě popadl, já začal brečet a nebyl jsem k utišení. Na druhou stranu, je to jeho zásluha, že jsem ještě naživu, moje máma je nepozorná, kdoví na co kurva myslí. Musíš mít pořád oči na stopkách, řve na ni a pak se uklidní a vysvětluje jí, že mě přitahuje ta vlnící se deka, zmrzlá v zimě, v létě plná much, stačí jen málo, abych si tam zlámal vaz. Jenže ona je podruhé těhotná, nevolnosti, břicho, starosti: ještě štěstí, že má otec pohotové reakce a schopnost předvídat katastrofy.

Představuju si, že jsem vyrůstal takhle, v prachu a křiku, po celý rok 1944 a po celý pětačtyřicátý. To dítě, které někde schovávám, tady za čelní kostí, muselo vídat rány holí, slýchat nadávky, naučilo se opakovat slova po svém otci, jenž se občas rozčílí a přeje si, aby se celý dům propadl do pekel a osvobodil ho tak od jeho utkvělých myšlenek, zato jindy je veselý, vymýšlí si nesouvislá říkadla v jazyce, který není ve via Zara běžnou mluvou, a chová svého prvorozeného na klíně nebo mu zpívá neapolské písničky a vyhazuje ho do vzduchu a pak ho chytá v letu a volá hopla.

Můj otec totiž dokáže i dělat zábavu a krásná překvapení. Nedávno mi koupil kuní kožíšek – co je to kuna? –, aby mi bylo teplo. A jednou se vrátil z těch nebezpečných území, kam obvykle mizí každé ráno, s nápaditým houpacím koněm, koněm zářivých barev, s čumákem vymyšleného zvířete, co vypadá jako živé. Dal ho zhotovit u truhláře jménem don Peppe a kladl mu na srdce, aby ho vyrobil přesně podle návrhu, který sám připravil. Jak neobvyklý nákres! Don Peppe je nadšený a nahrubo ho vyřezává pásovou pilou z bukového trámu. Ano, můj otec mlátí do krve, ale umí taky udivovat skutečně výjimečnými větami a věcmi. Naléhá, velice během těch let naléhal, abych si je uchoval v paměti: Mimí, vzpomínáš si na ty písničky, co jsem pro tebe vymýšlel, na ty krásný věci, co jsem ti dával?

Jistě. O něm si pamatuju všechno, napěchoval mi hlavu svými slovy, svými myšlenkami. Po mámě mi ale nezůstalo jediné slovo, nezůstala mi jediná myšlenka. A přitom jsem se první slabiky naučil určitě od ní. Rád bych je slyšel znovu, ta slova, co mi říkala, a zjistil, jak jsem je přijímal v hrdle, když jsem je opakoval zkomolená v pokoji bez stěny ve via Zara. Jenže můj otec jim se svou obvyklou vervou vtiskl rytmus, který smazal jejich tón. Vnukl jim ctižádost, touhu říct, že nepatří jeho manželce, ale jemu. Ostatně, není to snad on, kdo přináší do bytu, mezi postel a vojenskou deku, mezi misky mléka a propast potřebu být slyšet, nutnost něco říkat, aby byl něčím víc než všichni ostatní? Ne, mámin hlas, třebaže mi jako dítěti proklouzl do všech částí těla, nevydržel, ukázal se být slabým. Ona sama mi nedokázala, i když si přitom se mnou taky musela hrát, zpívat a vyrábět mi hračky, přenechat žádné zvuky. Brzy se proměnila ve slova svého manžela, který křičel až pozdě do noci, když se vracel do via Zara: Rusinè, kurva, Rusinè.

Znenadání, zdá se, že počátkem března 1946, se dědeček s celou rodinou vrátil ze Savignana. Znovu se ujal vlastnictví bytu ve via Zara a všechny nás rázem vyhodil na ulici a hulákal přitom na svého syna Federího: „Chtěl ses voženit, hovadoblbý? No tak teď neserboha!“ Bylo slyšet mnohem víc řevu než obvykle, ošklivé nadávky, ženský pláč. Otec se synem si vyčetli věci, které si měli vyčíst už dávno, a chystali se začít prát. Musel jsem tuhle scénu vidět, musel jsem ji slyšet, oči a uši máme k tomuhle, a to, co jsem viděl a slyšel, se mi muselo někde zadrhnout pod kůži, rýha, soutěska v organismu, cítím to podle prstů, které tlučou do klávesnice, jako kdyby věděly víc, než co mám ve skutečnosti v úmyslu napsat. Například můj dědeček, který kleje a chce pro svou početnou rodinu zpátky svůj polorozpadlý byt, jeho nevraživost vůči tomu prolhanému synovi, který se nechce smířit s tím, že by byl dělník jako on, posedlost penězi, která je oběma společná, peníze, co jsem ti dal, peníze, cos mi dal, peníze, cos mi vzal. A všude kolem město těsně po válce, život každý den v ohrožení, hrůza jasně vyjádřená chórem ječících či plačících žen kolem těch dvou hádajících se mužů, toho staršího, který huláká a ohání se holí hlava nehlava, toho mladšího, který má vzteky pěnu u huby, ale musí se ovládat, nemůže říct víc. Věty jako: nechte mě na pokoji, tati, nenuťte mě nic říkat, nenuťte mě promluvit; marjápano pomozte mi, nedovolte mi vztáhnout ruku na vlastního otce; slyšeli jste ho, vztáhnout ruku na mě, vztáhnout ji na mě, tenhle zasranej zmrd, tenhle zkurvenej syn mě chce chytit za kejhák, čili krk, což je rétorická figura, část zastupuje celek, chytit otcovo tělo a rozčtvrtit ho v souladu s krajinou rozčtvrcených těl, která v ní nedávno zanechala válka.

Ženy vřískají, ale pak budou o tom ošklivém střetu často a obšírně referovat. Babička říkala, že toho dne viděla dva naprdnutý mužský – používala tohle slovo –, dva chlapy, co je popadnul rapl a řvali jak tuři. Vyprávěla, že ona mě držela v náručí a já byl tříleté dítě, co kouká s otevřenou pusou na to, jak se má člověk naprdnout, aby se udělal pořádnej kravál a slyšeli vás všichni lidi ze sousedství. Musel jsem vidět a vnímat rozhořčenou zuřivost, která je nezbytná pro život. Byl jsem z toho vyděšený a už navěky budu mít k dědečkovi odpor: sevře mě úzkost každého čtvrtého srpna, na jeho svátek, když mu budu muset jít do via Zara popřát a předat mu jako dárek dvě krabičky nacionálek: zachmuřený stařec, pár slov sotva zabručených bezzubými ústy.

Ještě štěstí, že nakonec zasáhla paní Attardiová z pátého poschodí, vdova po železničáři, a nabídla Federímu, jeho ženě, dvěma synům a tchyni útočiště ve svém bytě, v průchozím pokoji mezi kuchyní a ložnicí. Velkorysá pohostinnost, a zadarmo, kterou můj otec využíval víc než rok a půl. Žili jsme tam všichni, mezi dalším železným drátem a dalšími vojenskými dekami sloužícími jako stěna, procházejícími lidmi, bez jakéhokoli soukromí. Až najednou dost, Federí už toho má po krk: jednou ráno se ve spěchu, jak bylo jeho zvykem, vyřítil ven a zabral si byt ve via Gemito.

* * *

Stalo se to tak – vyprávěl vždy ochotně –, že jakmile začaly státní dráhy zas jakž takž fungovat, vrátil se do funkce zástupce vedoucího (ale prodeje jízdenek) a okamžitě začal hledat byt. Dostavil se na úřad, který přiděloval byty železničářům, a zažádal si písemně i ústně, aby mu našli bydlení v některém z domů patřících drahám. Chodil tam den co den, jenže nic, pro něj tam nikdy nic neměli, a ne proto, že by scházely byty, nýbrž proto, že po válce se všechno vrátilo do starých kolejí a bylo to ještě horší než dřív, švindly, zmetci, intriky. Jen abych uvedl příklad – vysvětloval mi pokaždé, když si na tuhle historku vzpomněl –, tajemník, co měl na starosti přidělování levných bytů železničářům a co se jmenoval Lanza, už zastával tuhle funkci, přímo tu stejnou funkci, za fašismu a seděl na tý židli bez mrknutí oka dál i teď, když už Mussolini skončil. Jakápak nová morálka, jakýpak noví lidi, leda hovno. Samý kecy. Otec, jakmile měl trochu času, se vydával za Lanzou, aby se ho zeptal: „Vašnosti, máte pro mě dobrý zprávy? Neuvolnil se nějakej byt? Nepřesunuli někoho, nešel někdo do penze?“ A Lanza mu pokaždé odpovídal: „Ne, lituji,“ a pak se hned zas vracel k rozhovoru s Cannavacciem, komisařem železniční policie, se kterým se vzájemně kryli při sviňárnách s přidělováním bytů, jak se říká, ruka ruku myje.

Tenhle Cannavaccio znal mého otce dobře a nemohl ho vystát. Pokaždé když ho viděl vtrhnout bez zaklepání na sekretariát s malýma, živýma a nervníma očkama, ze kterých vyzařovalo šílenství, obořil se na něj slovy: „Šéfe, vy nevíte, že nejdřív se klepe, než někam vejdu?“, jako kdyby to byla jeho vlastní kancelář na komisařství, a ne úřad pro přidělování bytů železničářům. To dá rozum, že Federí měl co dělat, aby se ovládl. Stačil by mu jeden zvedák, aby mu vyrazil všechny zuby, ale z lásky k rodině ho nikdy nepraštil. Až jednoho zářijového dne v sedmačtyřicátém dorazí do via Santa Lucia, vleze do domovních dveří a už na schodišti ho popadne rapl, vyjde první rampu, vyjde druhou a na každém schodě je připravenější spustit křik, že brzy začne další zima, že má dvě děti, jednomu jsou čtyři a druhému dva, u vdovy Attardiové už dál zůstat nemůžou, co má dělat.

Vtrhne do Lanzovy kanceláře, kde samozřejmě najde i Cannavaccia. Ten otevře pusu, aby řekl: „Šéfe, vy nevíte, že nejdřív se klepe, než někam vejdu?“ On už se ho chystá zasypat vulgaritami a zahryznout se mu do krku, když vtom přijde vrátný s pravou paží nataženou směrem k Lanzovi a v ruce drží nějaké klíče. Vrátný řekne: „Vašnosti, tohle jsou klíče od bytu ve via Gemito šedesát čtyři, co se před hodinou uvolnil.“ Můj otec se podívá na klíče, Lanzu, Cannavaccia. Je to mžik. Řekne: „Děkuju,“ vyškubne vrátnému klíče, udělá kličku před Cannavacciem, který se ho pokouší zadržet, a už se žene po schodišti dolů, bere schody po dvou, zatímco komisař dává rozkaz: „Chyťte toho zasranýho zmrda!“ a cavaliere Lanza ječí na vrátného, že si nechal ukrást ty klíče, a Cannavaccio to nechce vzdát a pronásleduje mého otce osobně a hrozí mu: „Šéfe, vraťte ty klíče, takhle budete mít malér!“

To zrovna, Federího ani nenapadne je vrátit. Otočí se a Cannavacciovi, který ho shora nad schodištěm div neprosí: „Pojďte nahoru, šéfe, doneste nám ty klíče a my přimhouříme oko,“ ukáže vztyčený prostředníček. Pokud vím, tohle nebylo jeho obvyklé gesto: v jeho historkách jsou chvíle, kdy se uchyluje k urážlivým gestům, ale obvykle tíhne k plivnutí nebo k nachcání do ksichtu, to druhé provádí rozkročený, se zády do oblouku a špičkami prstů směřujícími k vystrčenému podbřišku, pusu přitom roztahuje do trochu křivého pohrdavého úsměšku. Každopádně, tady ho máme, jak upaluje po via Santa Lucia, třicetiletý muž s vlasy poletujícími ve větru, ve větru od moře, jednoho zářijového dne. Běží, pak mávne na projíždějící taxi a dá se odvézt do via Gemito šedesát čtyři, aby zabral byt o dvou prostorných místnostech, s moderní koupelnou s umyvadlem a splachovacím záchodem, velikou kuchyní: tou, kde teď vztekle sedí u večeře, černá skla se chvějí v okenních rámech, uhlí se v kamnech mění na popel.

* * *

Jsem dítě, které když poslouchá otcovo vyprávění, dívá se na otce s otevřenou pusou: občas je jím tak okouzlené, že rty ztratí cit a ke svým velkým rozpakům začne slintat hůř než jeho právě narozený bratr. Už měsíce je mým největším strachem obava, že si cavaliere Lanza a komisař Cannavaccio přijdou pro klíče a pro byt. Ale zdá se, že tahle starost, která mě sužuje, mému otci vůbec nepřijde na mysl. „Cavaliere Lanza si myslel, že se mnou vyjebe,“ chlubí se často zvesela, „a místo toho jsem vyjebal já s cavalierem Lanzou.“ Je na tuhle akci velice pyšný, kvůli rodině riskoval basu, se spravedlivým hněvem se vzbouřil proti těm švindlům, co jsou za přidělováním bytů. Na šejdíře – poučuje mě a bude mě poučovat v průběhu dalších let – platěj jedině ještě větší šejdíři, Mimí.

Ale já si už tehdy uvědomuju, že ten vlhký byt ve via Gemito, sevřený mezi hřištěm a poli, kam jsme se ve spěchu přestěhovali a odvezli si na vozíku taženém oslem to jediné, co jsme měli, pět matrací s příslušnými prkny a železnými opěrami, truhlu plnou prádla a vojenské deky, je kořist, kterou bych při své ostýchavosti snadno podléhající strachům nebyl schopen ubránit. Kdyby například v noci skutečně přišel komisař Cannavaccio s cavalierem Lanzou a řekli by: „Vrať nám ty klíče,“ dokázal bych otci pomoct vyhodit je z bytu? Dokázal bych jednomu nachcat do ksichtu, druhému do něj plivnout a natrhnout prdel oběma? Děsí mě, že na podobné podniky nejsem stavěný. Lanza s Cannavacciem by mohli znenadání vyrazit dveře a prakticky mi tak předvést, že neumím být šejdířem, jakým otec chce, abych byl. To by pro něj mohlo být zklamání, které by ho přimělo na mě zařvat: „Kliď se odtud,“ se stejně rozkazovačným tónem, s nímž mi před chvilkou řekl: „Cigára.“ Nebo tónem, kterým ve chvíli, kdy se chystám vyjít z kuchyně a zamířit do ložnice, začne útočit na mámu: „Rusinè, kurva, Rusinè, kam se poděly prachy, cos s nima provedla?“ čím dál svárlivějším hlasem, takže máma odtrhne mého bratra Toniho od prsu a podá ho své matce, mojí babičce. Udělá to, protože moc dobře ví, jak by se ta situace mohla zvrtnout, a chce novorozence uklidit do bezpečí. Otočí trupem, a teprve když je Toni u babičky v náručí, odpoví bojovně: „O jakejch penězích to tady vykládáš?“

Podívám se na svého nejmladšího bratra: na rtech má vlhkou stopu po mléce. Tenhle věčně neklidný a vřískající mrňous přišel na svět před nedávnem, v lednu roku 1948, jsou tomu teprve dva nebo tři měsíce, a mě s Geppem probudil moc velký rámus, vyšli jsme do předsíně a uviděli porodní bábu paní D’Evovou s prostěradly umazanými od krve. Takže jsme se vyděsili. Ale paní D’Evová nám vysvětlila, že je všechno v pořádku, přiletěl čáp a přinesl nám bratříčka. Pak si to ale rozmyslel a chtěl si ho vzít zpátky, musel zasáhnout náš otec, který ho zabil a hodil do záchodu a spláchnul. Já s bratrem ten vodní vír obvykle pozorujeme s velkým zájmem. Odteď ale při tom pocítíme i smutek: rádi bychom si s tím čápem aspoň chvíli pohráli.

Jenže babička říká ne. Zvířata mají být se zvířaty, lidi s lidmi, teda jestli jsou to lidi. Ale jestli jsou to zvířata, ať si jdou ke zvířatům. A rudá v obličeji odchází ke kamnům nakrájet petržel nebo se usadí s naším novým bratrem v náručí a začne dělat pusou hou-hou, hou-hou, zatímco židle se slaměným sedákem už skřípá, to je akrobacie, pohupuje se dopředu a dozadu hned na dvou a hned na čtyřech nohách, vrzy-vrz, vrzy-vrz, hypnotický rytmus přesně odměřovaný noční ukolébavkou, babiččin zpěv naříkavě modulovaným hlasem.

Je to příběh o vraždících a zavražděných zvířatech, pamatuju si jen pár slov, která mi ale dodneška připadají strašlivá, hajej dadej, spi, můj chlapečku, vlk sežral malou ovečku. Vlk, který se po soumraku toulal po polích za via Gemito, vytí do tmy, ze kterého se mi tajil dech, hrozivá šelma, která v mých představách přicházela jednou zvenčí a jindy zevnitř z bytu.

Zevnitř, naznačovala nám babička, zevnitř. A aby bratříčka uspala, zpívala tak, aby přehlušila hlas našeho otce, který mezitím toho večera s cigaretami dostával čím dál větší dopal na Rusinè. Oj, vlk, oj, vlk. Chce sežrat ovečku. Už se do ní pustil. A taky křičí, ten vlk, stále ostřejší slova: „Ty peníze, co jsem vydělal s Belliniho divadlem!“ Ale máma trvá na svém, nic o těch penězích neví, a otec říká: sto tisíc lir, a ona odsekne: jakejch sto tisíc lir. Protože je to přehnaná částka stejně jako všechny částky, které během života vyšly z Federího úst, ale je skutečná, naprosto skutečná v jeho mysli lháře, tak skutečná, že vyžaduje po mámě, aby mu ji okamžitě vyúčtovala: kde jsou peníze z Belliniho divadla, co s nimi udělala, jak je utratila. Ona mu ji ale nemůže a neumí vyúčtovat ani teď, ani nikdy jindy. Jak se ostatně skládají účty z imaginární sumy? A my všichni, já, který jdu pro cigarety, můj bratr Geppe, a dokonce i Toni, kterého teď chová babička Nannina – celým jménem Anna Di Lorenzová –, cítíme, že večeře skončila, z otce se kvůli těm penězům už brzy stane cosi jako drak, co plive smrtící oheň, a bude třeba se přichystat na vyděšený tlukot srdce v noci. Tím spíš, že je strašně nervózní, nemá co kouřit, opakuje teď už jako pominutý: „Kde je těch sto tisíc lir z Belliniho divadla, kde jsou ty peníze.“ A Rusinè, místo aby mlčela, aby byl doma klid, se jako obvykle neudrží, vybuchne a odpoví drze, skoro posměšně: vím já.

V zimě roku 1948, ten večer, kdy mě poslal pro cigarety, bellinihodivadlo – takhle, bez velkých písmen, bez mezer – už bylo neurčitým signálem vážného manželského neporozumění. Sloužilo k tomu, aby otec čím dál agresivnějším hlasem sdělil: hele, co jsem dokázal udělat, hele, co bych mohl dělat dál, kdybys mě chápala a podporovala mě. Zato pochybuju, že formulace „jenže kvůli tobě jsem to všechno nechal plavat“ už předtím někdy zazněla. Možná byla pronesena poprvé právě za těchto okolností. Jisté je, že rozhodnější, nespornější verze „vinou vaší matky“ se stala běžnou teprve v druhé polovině šedesátých let, kdy mu už matčin hlas nemohl odporovat a zdůrazňovat ironicky v dialektu: „Mojí vinou? Vinou za co?“

V každém případě, než se Belliniho divadlo stalo jádrem obviňujících zvuků mezi tolika jinými v bytě ve via Gemito, dřív než se stalo počátkem obvinění, tím prvním, které otec proti Rusinè vznesl, bylo to jen divadlo. „Jedno z nejkrásnějších v Neapoli,“ říkal Federí. A pro mou informaci dodával: „Postavený za peníze barona Lacapry architektem Carlem Sorgentem.“ Šest pater lóží, samé zlaté ornamenty, hotová nádhera. A tam se on ve věku dvaceti šesti let staral o scénografii, choreografii, o všechno. A tam on najal personál všeho druhu, kulisáky i baletky. A tam jsem se já – ty, říkal mi – při každé premiéře díval na jeviště z klína svojí matky Rusinè, která sedávala společně s babičkou Nanninou přímo v královské lóži.

Vzpomínám si, že když jsem se před třemi lety pokusil poprvé psát o té zimě v osmačtyřicátém a o letech, která jí předcházela, a o svém otci, a konečně i o pávovi, dlouze jsem se zarazil u té „královské lóže“, abych ji nesoudil na základě domácích hádek a našel její pravý obraz: světla, štuky, zvuky v angličtině, dech mojí mámy, dech babičky. Chtěl jsem vyjít odtamtud, abych po tom prostředí získal rozhled a viděl, jak jej prožíval on, jak jsme ho prožívali my. Byla to chyba a zbytečná námaha. Při každé další verzi, kterou otec o téhle zkušenosti poskytl, se divadlo čím dál víc stávalo už ne skutečným divadlem, nýbrž cílem jeho fantazie, zářným úsekem jeho osudu, jako kdyby se celá druhá světová válka, bitva po bitvě, mrtvola za mrtvolou, odehrávala v hrůze od roku 1939 až do toho roku 1943 jenom proto, aby anglická armáda zrekvírovala budovu stojící ve via Conte di Ruvo a rotný Leefe z Naafi-Efi (Federí to takhle vyslovoval) ji v zásadě svěřil jemu, aby tam pořádal představení pro oddíl na dovolence.

Belliniho divadlo zkrátka bylo skutečně existující místo, které lze přidat k dalším skutečně existujícím místům, k nimž můžeme dneska, chceme-li, poskytnout i přesné topografické údaje, jako dům v Savignanu, via Zara 18, a dokonce i Avignon ve Francii, v zóně okupované Němci, odkud on odjíždí (v uniformě radiotelegrafisty, pěkně hnusný uniformě – říkával – ve srovnání s těma překrásnejma německejma) jednoho srpnového dne roku 1943. Ale taky to byl tak jako všechna místa, jež Federí zmiňoval, prostor krásných i zlých snů, zastavení na křížové cestě, kterou v těch měsících, v těch dnech prošel, aby podnikl nájezd do pekla a pak vystoupal do ráje odpovídajícího jeho talentu.

Takže bylo zbytečné hledat jeho pravou podobu. Bylo třeba napsat „královská lóže“, spokojit se s tou „královskou lóží“, jak o ní mluvil on, když byl rozhodnutý mě vzdělávat počínaje tím, co se mu přihodilo, a já mu nemohl říct: ne, díky, a stával jsem před ním bez hnutí a nepropásl jediné slovo. Poslouchal jsem, a třebaže jsem byl nervózní z představy, že se mě na něco zeptá, aby zjistil, jestli dávám pozor, dělala na mě velký dojem jeho schopnost propojovat místa, roční období, epizody na důkaz křivd, jichž se na něm dopustili druzí, zejména pak máma. Když jsem ho poslouchal, zdálo se mi, že se všechno událo přesně tak, jak říká. Události těch let se děly jedna za druhou a ani na chvíli nespouštěly ze zřetele jeho život, to vzácné jmění, jež bylo třeba uchovat. Jestli si na nějaký projekt nikdy nestěžoval, pak to byl projekt prozřetelnosti. Nedokázal přijmout jako fakt, že by se věci řinuly z nebe jako déšť, náhodně, bez ohledu na něj. Zato byl přesvědčený, že velké i malé události jsou poslušny nějakého zásadního důvodu, číslice jeho osudu. A to se snažil dokázat sám sobě, příbuzným, přátelům a nám dětem tím, že snoval důmyslné zápletky, ve kterých bylo vždycky jedině to, co se mu v dané chvíli jevilo nezbytné. V důsledku toho se jména měst, jednotlivých budov, ulic, veškerý místopis stávaly jen mapami jeho potřeb a tak je taky bylo třeba zaznamenat.

Tak například, kam odjel do války? Jak s tím souvisel Avignon? Které válečné události vedly k Belliniho divadlu? Bojoval vůbec? Byl opravdu na ruské frontě, až u Stalingradu?

On věřil, že tam byl. Připadalo mu nevyhnutelné, že tam byl, snad proto, že si vzal do hlavy, že není lepší důkaz jeho nepostradatelnosti pro svět než skutečnost, že bojoval v Rusku a přežil útoky sovětských střel i mrazy.

Zatímco to vykládal, já koutkem oka sledoval mámu a ta ho to nenechávala říct v klidu. Když Federí zmiňoval svůj smutný odjezd na ruskou frontu a to, jak se jako zázrakem vrátil živý a zdravý, vrtěla hlavou. On si toho vždycky všiml a občas jí rozčileně říkal: „Co je, ty si to nepamatuješ?“ Ona ironicky odpovídala: „Ale to víš, že jo.“ A to se mu nelíbilo. Rusinè byla nepříjemný svědek, zaznamenávala události jeho života tak, jak přicházely, nahodile, a nechápala, že smysl těch událostí je vždycky celý ve fantazii, s níž na ně oko opakovaně pohlíží, bez zbytečného hnidopišství. Takže v některých případech, skoro jako by chtěl přesvědčit i ji, přihazoval další detaily, zato jindy se opatrně stahoval na ta nejvěrohodnější bitevní pole.

To mělo za následek, že jeho účast ve válce pro mě stále zůstávala poněkud vágní: jednou odjížděl bojovat do Ruska, jindy už byl na odjezdu, když vtom ho velitelství poslalo na jinou frontu, a jindy o Rusku nemluvil vůbec a omezoval svou válečnou zkušenost na pobyt v Mentonu, voják radiotelegrafista ve spojení s německou armádou, 155. rota radistů, ubytovaná v hotelu Caravan Palace na Azurovém pobřeží.

Ale pak Menton opustil a vydal se do Pierrefeu-du-Var, kam přesunuli jeho tankovou radiostanici a kde si mezi jednotlivými odposlouchávacími službami nacházel čas na kreslení či malování. Potom skončil v Avignonu, papežském městě, šťastném místě, které mu umožnilo soustředit se čím dál míň na radiostanice a o to víc na jednu osmnáctiletou malířku s voňavým jménem Rose Fleuryová, narozenou v Nîmes v departmentu Gard, učitelku na základní škole v Les Angles, dobrou znalkyni barbizonské školy, která mu poskytovala jak uměleckou, tak i citovou výchovu.

Řekněme tedy, že jediné jeho trochu dramatické vojenské historky sahaly do doby krátce po prohlídce při odvodu. Tam zpočátku vynikl. Zařadil se, jak zdůrazňoval, mezi ty nejvyšší (1‚81) a s 90 centimetry kolem hrudního koše i mezi ty nejsouměrnější. Zkrátka dobře rostlý, inteligentní, s uměleckými sklony, na které se okamžitě snažil nějak upozornit. Počítal, že se dostane ke kadetům, i když neměl školy. Chtěl jet na výcvik do Fana, cítil, že na to má po fyzické stránce i mentálně. Prozatím ho však poslali do seřadiště 40. pěchoty na corso Vittorio Emanuele, v úrovni nádraží Mergellina. A tam se to pokazilo.

Za všechno můžou jeho střeva, která přestala pracovat, jakmile vstoupil do kasáren. Za všechno může pochodování, při kterém člověk div nevypustil duši, příliš kořeněná jídla, která jako kdyby mu v břiše ztvrdla a tížila ho tam. Za všechno mohli doktoři, kteří neposlouchali toho, kdo se dožadoval prohlídky, a předepsali mu anglickou sůl, po které se neustále krčil v podřepu na tureckém záchodě. Za všechno mohla lenost, která se dostavila hned potom, vyčerpání, pocit osamělosti, smutek. Za všechno mohlo jedno salto bez záchranné plachty, které skočil se srdcem v krku, se zatajeným dechem, „zvládnu to, nezvládnu?“, takže skončil s hlavou zabořenou do písku a měl dojem, že si zlomil vaz. Za všechno mohl plukovník Degli Uberti, který hulákal ze svého pódia: „Zbabělci! Zbabělci! Mládež k hovnu!“

Zkrátka ho šupem poslali do vojenského špitálu. Tam mu vojenský felčar s hodností poručíka, pěknej kokot s očima jako Lucifer, diagnostikoval vrozenou nedomykavost mitrální chlopně a prohlásil ho za vyřízeného, maximálně dva měsíce života, pěkně napjatý ukazovák a prostředník se přitom střídavě komíhaly. „Dva měsíce života?“ zeptal se můj otec nevěřícně. Dva měsíce života, on, který vždycky věděl, že je předurčený k velkým věcem, ale zatím neměl čas nic pořádného vykonat? Tfuj! Plivnul mu do tváře, tomu felčarovi s hodností poručíka – hustý žvanec slin, který měl pořád nachystaný v puse pro vhodnou příležitost –, a pak se ho pokusil vlastnoručně uškrtit. Diagnostikovat brzkou smrt jemu? Jemu? Bylo zapotřebí spousty ošetřovatelů, aby se uklidnil, a dopadlo to tak, že ho zprostili vojenské služby na dobu neurčitou z důvodu velice vážné srdeční choroby. On kvůli tomu navíc s okamžitou platností přišel o místo seřizovače elektrických zařízení a stala se z něj úplná onuce.

Doprkvančic! Nechat se takhle odrovnat. Nikdy jsem pořádně nepochopil, jaké byly jeho skutečné pocity. Určitě mu záleželo na tom, aby byl vojákem, ale ne obyčejným vojínem, nýbrž s hodností, a mohl se tím chlubit. A mně často důrazně kladl na srdce, když jsem byl kluk: „Mimí, s maturitou, s vysokoškolským diplomem z tebe může bejt důstojník.“ Myslím, že se mu zamlouvalo, že bych mohl mít autoritu. Doufal, že by mě vojáci museli zdravit salutováním, jako bych já byl slunce a oni si při pohledu na mě zacláněli oči rukou, aby si je nepoškodili. Velice se mu líbily rituály sloužící k tomu, aby se zdůraznilo, kdo je řádný člověk a kdo ne. Možná ho tehdy vojenský život lákal právě tímhle, spíš svou formou než obsahem. A určitě i kvůli tomu glejtu „všechno v normě“, které kasárna vystavovala. V normě, pokud jde o zdraví, sexuální a pracovní výkonnost: čili potvrzení toho, že je skutečně srdnatý muž, co má pořádné koule, přichystaný plnit základní životní funkce.

Jenže ono ne. Nedokázal se s tím smířit, chtěl mě přesvědčit o tom, že k tomu jeho zhroucení u vojska nedošlo jeho vinou. Přisuzoval je především nekompetentnosti a hlouposti poddůstojníků, felčarů i těch ostatních. Kdyby se do toho ty volové nepletli, jakmile by z něj byl jednou důstojník, s uniformou a příslušnými frčkami, měl by peníze jen pro sebe, krásný ženský, už žádná dřina u dráhy, život samá zábava, daleko od domova. Zato teď se zničehonic ocitl bez uniformy, bez práce, úplně vykolejený. Toulal se po nocích v zóně Ponti Rossi a myslel na cejch „zproštěn branné povinnosti“, který měl vypálený na těle, na svoje vážně nemocné srdce, na to, co mu při první příležitosti řeknou chechtající se holky: „Milánku, kdo není dobrej pro krále, není dobrej ani pro královnu.“ Štětky. Takže s ženskýma má utrum. Dva měsíce života. Je už mrtvý. Nemohl tomu uvěřit.

Nemohl tomu uvěřit ani jeho otec a hned se začal činit, aby mu profesor Blasi, lékař ze Zdravotního inspektorátu Státních drah, jakož i hodnostář železniční milice, potvrdil, že ten ulejvák a osina v zadku jeho syn – zasranej zmrd, co se chtěl povyšovat nad svýho zploditele, jenže je to lazar a nedokáže ani skočit salto bez plachty – nemá žádnou vrozenou nedomykavost chlopně, ale je naopak zdravej jako řípa a musí být okamžitě znovu zaměstnán u Státních drah a nosit domů plat, který on, jeho rodič, velice potřebuje, jelikož má jaksepatří početnou rodinu.

Tomu nabručenému muži to ale nestačilo. Zavedl ho do via Chiaia do monumentální pracovny profesora Boeriho, velké kapacity s plnovousem, který hned od pohledu pronesl věštbu: „Chlapče drahá, ty máš srdce jako zvon, a dá-li pánbůh, máš před sebou ještě dlouhý život.“ Dědeček, posílený touhle diagnózou, pak napsal dokonce tajemníku Národní fašistické strany Achillu Staracemu, který mu však odpověděl: „Vážený soudruhu, lituji, ale posudek lékařsko-vojenské komise je nenapadnutelný.“

Zasranej papaláš: prej nenapadnutelný. Dědeček na rozdíl od otce fašisty nenáviděl, byl socialistického smýšlení, a tak to nevzdal. Nařídil vzpouzejícímu se synovi (celkem vzato, nebýt toho cejchu umírajícího maroda, nezpůsobilého ani pro krále, ani pro královnu, stav nezaměstnaného by mu připadal skvělý, představa, že by zase dělal drážního dělníka, mu byla odporná), aby se na Staraceho vysral a podal si i přesto žádost, aby ho znovu přijali, na ministerstvo spojů.

Nuže po určitém handrkování přišla 15. června 1938 ta krásná zpráva. Federí, ten sráč, oznámil dědeček shromážděné rodině, i když zůstává neodvedencem, i když byl na vojně všehovšudy čtrnáct dní, naše fajnovka, se může vrátit do práce.

* * *

Zkrátka, věci se zase vrátily pěkně na své místo a ta zákruta v jeho životě posloužila jen k tomu, aby mu potvrdila: Federí, máš před sebou budoucnost a nikdo tě o ni nesmí připravit, ani doktor s očima Lucifera. Patříš k nejvyšším, jsi nejsouměrnější, boxovat tě naučili Sacco, Frattini, Centobelli a Rojo. Jistě, nechal ses trochu vyvést z míry pochodováním, samotou, a hlavně smrtelně nebezpečným saltem. Je to jen proto, že máš odpor ke všemu, co je smrtelné. Smrtelní jsou ostatní, ať si salta bez plachty skáčou sami. Ať si je skáčou například jeho kamarádi z dětství: Cannava, Impacciarella, Salzana a stříbrný medailista Songes. Padnou ve válce, tohle je jejich osud. Zato tobě život dává jiná znamení. Ty vydržíš. To, co se ti teď děje, má utajený smysl, který se brzo vyjeví. Belliniho divadlo už na tebe čeká. Jdi beze strachu dál.

A to taky udělal. Ve čtyřicátém byli povoláni neodvedenci ročníků 1914–19 a můj otec – vyprávěl – se neohroženě dostavil před odvodovou komisi s veškerou písemnou dokumentací, co shromáždil jeho rodič, včetně dopisu Staracemu. Okamžitě ho považovali, neví se, s jakým uspokojením, za velice vlastenecky smýšlejícího mladíka způsobilého jít do války. Co víc: když ho podrobili novému ultraodbornému vyšetření srdce, prohlásili, že je v dokonalé zdravotní formě, a 18. března 1940 ho přidělili k 31. pěchotě, 2. praporu kulometčíků, 13. trestné rotě. Rozumíš? Ultraodborný vyšetření srdce, zdůrazňoval mi ještě před dvěma lety: a úplně zdravej. A to nebyla žádná povrchní prohlídka, kterou dělali všem: tuhle prováděli jen těm nejlepším vojákům odjíždějícím do Ruska.

A tak jsme zase na začátku. Odjel do Ruska, nebo ne? Ta destinace byla jenom tak nadhozená? Měl skutečně odjet, ale pak tomu unikl díky umíněné podnikavosti mého dědečka, která znovu vrátila do hry to salto a tu jeho vrozenou nedomykavost chlopně?

Nevím, už mě to nezajímá. Jen si dobře pamatuju, že mým kamarádům, co se vyskytovali u nás doma, ještě na začátku šedesátých let vyprávěl, že ano, že odjel právě na ruskou frontu. Spolu s Giuliem Fuianem, který byl jen o dva roky starší než on. Jenže Fuiano padl, hodný kluk, měl opravdu smůlu. On ne. A já to musel poslouchat – už jsem nebyl dítě, v hrudi jsem měl potřebu násilí, už mě nedokázal okouzlit – a šil jsem sebou někde v koutě. Viděl jsem ironické tváře svých spolužáků, kteří mu naslouchali, bylo mi jasné, že mu to nesežrali, modlil jsem se, aby toho vyprávění nechal, trpěl jsem. Jako na malého to na mě dělalo takový dojem – ta jeho vyprávění, jež se zručně rozvíjela v linkách příčin a následků a neponechávala nic náhodě, ani smrt těch druhých –, zato teď bych si nejradši zacpal uši, abych to už neslyšel.

„Tvůj táta byl v Rusku?“ ptali se mě pak kamarádi zlomyslně. Krčil jsem rameny, odváděl řeč jinam, občas jsem odpovídal laxním tónem: „Jenom jeden týden. Potom ho poslali do Avignonu.“

* * *

Z Avignonu se v květnu 1942 vrátil do Neapole, aby se oženil. Manželství nebylo přáno, Rusinini početní příbuzní buď vrtěli hlavou, nebo krčili rameny. „Představme si,“ říkali, „že Federí ve válce padne: a co pak Rusinè, bude z ní vdova a možná i s dítětem na krku?“ Tenhle zlý osud už potkal Nanninu. Moje babička zůstala vdovou se dvěma dětmi, jedním dvouletým (Rusinè) a to druhé (Peppino) ještě nosila pod srdcem. Prožila si svoje a nechtěla, aby si dcera prošla stejnou zkušeností. Nepřál si to nikdo z těch, co ji měli rádi, a i když teď Federí povýšil z dělníka na úředníka státních drah, takže byl dobrá partie, všichni příbuzní radili: „Není kam spěchat. Počkáme na konec války, uvidíme, jestli Federí přežije, nebo umře.“

Ale on si byl stoprocentně jistý tím, že zůstane naživu. Začal šíleně vyvádět, chtěl se oženit hned. A tak se sešla rodinná rada, na které se po dlouhém dohadování rozhodlo, že se ti dva mladí můžou vzít, ale pod podmínkou, že nedojde k tělesnému styku. Byl zvolen strýc Matteo, manžel Nannininy starší sestry, tety Assunty, aby to sdělil snoubenci. „Federí,“ řekl mu strýc Matteo v dialektu, „přísahejte, že se stykem počkáte na konec války.“ Otec hned vztekle odpověděl: „Co je tohle za volovinu, strýčku Mattè? Vám snad přijde, že vypadám jako někdo, kdo se ožení bez styku?“ Pak, vzhledem k tomu, že strýc ho doslova vydíral, slavnostně složil falešnou přísahu. Hned po obřadu se se všemi rozloučil a odjel s krásnou manželkou na rychlou svatební cestu do Florencie.

Novomanželé byli hosty u jiné Nannininy sestry, tety Nenelly, provdané za policistu, který byl v rodině známý jako Peppino z Florencie. Federí nikdy neviděl ani ji, ani jeho, a vydal se k nim domů už předem zaujatý. V průběhu let, co byli zasnoubeni, vysvětloval mi, došel k přesvědčení, že rodinu Rusinè tvoří jen samí ignoranti a voli, takže odjížděl s tím, že od tety Nenelly a strýce Peppina z Florencie čekal jen samý vopruzování a šmytec. Jenže se v jeho dlouhém životě přihodila výjimečná věc. V tom studeném bytě ve via dei Pilastri 18, v posledním patře pod střechou, mu bylo dobře. Jestli i Rusinè, to nevím, ale on vytrvale opakoval: „Mimí, měl jsem se tam doopravdy výborně.“ A nebylo to zásluhou tety Nenelly, to se rozumí, ta se od ostatních tchyniných sester moc nelišila. Zato se o to zasloužil strýc Peppino z Florencie, který když se šlo večer spát a teta Nenella se hned z úcty k příbuzenstvu pokusila říct: „Federí, vy budete spát s Peppinem a já s Rusinè,“ zasáhl a prohlásil: „Jsou náležitě sezdaný a budou spát tady,“ čili v manželské posteli. Teta Nenella se pokusila namítnout: „Ale je tady ta dohoda, Peppí,“ a tak se strýc Peppino zeptal novomanželů: „Vy tu dohodu chcete dodržet?“ Můj otec odpověděl: „Mně je dohoda u prdele,“ a není známo, jestli k tomu Rusinè něco dodala. Jisté je, že ještě ten večer měl Federí bez problémů styk se svojí mladou manželkou, a nejen to: zrodil se i počátek jeho krásného přátelství se strýcem Peppinem z Florencie.

S tetou Nenellou ne, zůstala mezi nimi skrytá nevraživost. „Já byl čerstvě ženatej,“ vyprávěl mi často, „a měl jsem pořád hlad, protože tvoje máma se mi líbila, a tak jsem se činil.“ Jenže teta Nenella neměla pro jeho námahu porozumění, a když si u oběda vyhlídl ten největší kus masa a už k němu natahoval vidličku, že si ho vezme, vždycky se ho pohotově zmocnila sama a říkala: „To je pro mého manžela,“ a kašlala na to, že potřebuje nabrat síly, než se vrátí na frontu.

* * *

Z Florencie se stala krásná vzpomínka, on s Rusinè se znovu uviděli v Savianu, jednoho mrazivého rána v únoru 1943. Federí přijel na dovolenku z Mentonu, vydal se přes půlku Itálie a hned zdůraznil vážná nebezpečí, jimž na té cestě čelil: bombardování, palba ze samopalů. Rusinè byla těhotná, devět měsíců už uběhlo, měla velikánské břicho, přesto mu přichystala teplou vodu do lavoru a umyla ho za závěsem přehozeným přes drát, seškrabala z něj vši. Co víc mohla dělat? Situace byla taková, jaká byla, evakuace, všichni její příbuzní v jediné velké ratejně, soukromí žádné. Jenže manžel, bílý, strašně vyhublý, s neposlušnými vlasy násilím sčesanými dozadu, už když se utíral a třebaže se tam měl zdržet jen krátce a pak zas odjet na frontu, si neodpustil, aby nedal najevo celkovou nespokojenost. Řekl, že má pocit, že ho nepřivítala jaksepatří, že mu připadá, že je spousta věcí špatně. Stěžoval si na přelidněnou místnost a na nespravedlivé rozdělení postelí. „A my si vlezem kam?“ zeptal se nakonec.

Byly tam totiž tři manželské postele s matracemi plnými slámy: na jedné spaly babička Nannina, matka babičky Nanniny, tchyně babičky Nanniny a Rusinè, na druhé spaly sestry babičky Nanniny, Maria a Carmela, se svými manžely Espeditem a Attiliem (i oni byli bratři) a dvě několikaroční děti, každý pár měl jedno, na té třetí spala pohodlně třetí sestra Assunta s manželem Matteem a ještě na podlaze na matraci z čisté vlny si spal Peppino, dvacetiletý bratr Rusinè. Federí začal bručet: „A jak to, že strýc Matteo s tetou Assuntou spěj sami samotinký v takovým pohodlíčku? Jak to, že tvůj bratr má vlněnou matraci celou jen pro sebe?“ Pak: „Vědí tví příbuzný, že potřebujeme bejt chvíli o samotě? Vědí, že mám málo času a mohl bych i padnout ve válce?“

Věděli to moc dobře: jeden po druhém, Attilio, co dělal řidiče a byl to zdvořilý málomluvný muž, Espedito, co dělal cukráře a byl příjemně plný života, Matteo, co prodával zeleninu a měl krásnou, mužně uhlazenou tvář, mladý Peppino, co dělal soustružníka, ale ještě se choval jako bezstarostný kluk, odešli na ledový dvůr. Po nich se s touž klidnou diskrétností vytratily i ženy. A manželé zůstali o samotě a milovali se, což Federího uklidnilo, dostal veselou náladu, Rusinè se hodně smála, pak usnuli.

Ale v pět odpoledne ona tak vykřikla, až se Federí s trhnutím vzbudil. Začaly jí porodní bolesti. Otec s nadáváním vstal a utíkal na dvůr zavolat tchyni. Babička Nannina zbledla a poslala ho honem pro bábu. Porodní bába, obhroublá čtyřicetiletá andělíčkářka, obtloustlá, špinavá, s vlasy staženými na zátylku, nikam nepospíchala, takže Federí na ulici utíkal a ona zůstávala pozadu. Obrovská, vzrušující úzkost.

Konečně bába vstoupila do ratejny, prodrala se mezi příbuznými a přáteli a šla si sednout jako kamenná socha vedle rodiččina lůžka. Tam zůstala bez hnutí celé hodiny, zatímco Rusinè chvílemi ječela. Kolem dokola byli její máma, obě babičky, tři tety, tři manželé těch tet, dvě děti, bratr Peppino, don Ciccillo s manželkou a třemi dětmi, majitel domu don Liborio s rodinou, jedna známá Rusinè i s manželem, Federí, porodní bába. Pětadvacet lidí. Někdo si povídal, někdo udílel nahlas rady, někdo líčil fáze svého porodu, někdo pokuřoval. Ratejna trochu ztichla, jen když se ozval Rusinin bolestný výkřik. V té pauze bába nadzvedla peřinu, podívala se a řekla v dialektu: „Neměj obavy, tak je to v pořádku.“ Pak zas pokračoval hovor, hutnější a hlučnější, minuty a hodiny, byla už hluboká noc. Rusinè teď byla bílá, zpocená, poulila oči, vlasy bez obvyklého lesku se jí přilepily k čelu, pod očima měla hluboké kruhy. Křičela a křičela a bába jí říkala: „Pani Rusíno, eště chvíli a bude to.“

Tehdy se Federí rozčílil. Začal hulákat, že jeho žena musí rodit v klidu, a vyhnal všechny ven. Příbuzní jeden po druhém odešli, i když velice neradi, protože venku byla svinská zima, byl zákaz vycházení, rozléhala se tam ozvěna bombardování Neapole. Na ledový dvůr je určitě vyhnal pohled líté saně, který Rusinin manžel uměl, pouštěl na ně hrůzu. Jediný, kdo trochu kladl odpor, byl Liborio, který jakožto pan domácí, a tedy majitel celého domu a dvora a maštale a polností chtěl zůstat a dívat se. Jenže Federí zařval se sinalými rty: „Ven, done Libò: představení skončilo,“ a potom mu začal vyhrožovat smrtí. A v té chvíli se don Liborio celý skleslý rozhodl následovat všechny ostatní.

V ratejně zůstaly jen rodiččina babička s prababičkou, Nannina, Federí. Rusinè křičela až do čtyř do rána. Bába chvíli reagovala obvyklým způsobem, kontrolním pohledem a frázemi typu: „Zatlač, dyť už to máš skoro za sebou.“ Ale od jisté chvíle ta žena začala klímat: nedívala se pod peřinu, rodičku už nepobízela. Nannina a Federí si začali dělat starosti: zeť se díval na tchyni, tchyně se dívala na zetě ve spirále úzkosti. Až on, poté co zachytil prosebný pohled vyčerpané manželky, vyskočil, popadl bábu za ramena a zařval na ni: „Co se to tu kurva děje? Co seš to kurva za porodní bábu? Proč nic neuděláš?“ Bába na to jen: „Musíte do Noly. Asi to chce chirurga.“

Federí se znovu rozčílil. Začal pobíhat po místnosti a ječel. Chtěl telefon, jenže kdepak telefon, kde ho má najít? A tak utíkal na dvůr žádat o pomoc: příbuzní, které před několika hodinami vyhnal, se uchýlili do bytu dona Ciccilla, zlatníka, v domě dona Liboria. Federí začal vřískat: „Musím se dostat do Noly, je potřeba chirurga.“ A jelikož věděl, že don Liborio vlastní mimo spousty dalších věcí i bryčku, přihnal se k němu a žadonil: „Done Libò, potřebuju dopravní prostředek, pomozte mi, nenechte mi umřít ženu s dítětem, odvezte mě tam svojí bryčkou.“ Jenže domácího se asi dotklo, jak byl předtím vyhozen ven, a odpověděl mu, že jeho bryčka má u kol staré ráfky a ty by trysk koně nevydržely. „Je mi líto, done Federí. Musíte mi věřit, není v tom zlá vůle: jde jen o to, že do Noly nedojedeme,“ uzavřel to.

A tak Federí pádil s klením do uličky a začal halekat v dialektu: „Moje žena potřebuje chirurga. Zaplatím sto lir za bryčku, co mě doveze do Noly.“ Marně. Bylo zatemnění, všude pusto, žádná odpověď. Utíkal k okresní silnici a volal k černému nebi: „Pět set lir tomu, kdo mě vezme do Noly. Pět set lir.“ A teprve pak se konečně ozval jeden hlas: „Zapřáhnu koně a přijedu.“

A skutečně přijel venkovan na bryčce, nabral ho a vyřítil se tryskem po okresce vedoucí do Noly. Od podkov na dláždění létaly jiskry. Hrozivá noc. Bylo slyšet hřmění bomb dopadajících na Neapol a byly vidět záblesky od výbuchů.

Federí hned díkybohu našel chirurga a bleskově ho přivezl do ratejny v Savianu. Byl to asi sedmdesátiletý muž, klidný, schopný. Ještě ani nevešel a hned řekl: „Vezměte manželku, ať si lehne na támhleten stůl.“ Otec Rusinè s nesmírnou láskou zvedl a položil ji na stůl. Pak ji pohladil po zpocené tváři a řekl jí: „Přivedl jsem ti chirurga, máš radost? Teď je všechno v pořádku.“ A ona skutečně hned porodila a začala se tak smát, že nedokázala vůbec přestat.

* * *

O Rusinè, když se stává mojí matkou, nakonec nevím nic víc, než že křičela a že se smála. Otec si porod přivlastnil a přesunul skoro veškerou námahu a city na sebe: porodní bába, příbuzní, don Liborio, noční chlad, on, který byl celý zpocený a bez kabátu, bryčka, válečná nebezpečí, částka, kterou jsem ho stál, když jsem přicházel na svět, tu stovka, tu pětistovka, tu tisícovka.

Už v pěti letech jsem věděl, se všemi detaily, že jak mně, tak Rusinè zachránil život a že ve skutečnosti onu velice vážnou hrozbu smrti, tak jsem to vnímal, představovalo moje tělo, tělo mojí maličkosti, která se nechtěla narodit, jak se sluší a patří. V průběhu času, pokaždé když tuhle historku opakoval, jsem se na něj díval s váhavou vděčností a spoustou otázek na jazyku. Bylo potřeba porodnických kleští? Jak to, že na mně nezanechaly žádné znamení? Narodil jsem se císařským řezem? Bylo potřeba chirurga, nebo ne? On tyhle detaily přecházel, považoval je za nepodstatné, raději se soustředil sám na sebe. A čím víckrát to vyprávěl, tím jeho spasitelská role narůstala. Počátkem sedmdesátých let začal dokonce trvat na tom, že osud ve skutečnosti rozhodl, že moje máma zemře při porodu v roce 1943. A určitě by taky umřela, vykřikoval, kdyby se on nerozběhl pro chirurga do mrazivé noci, kdy překonával překážky a čelil nebezpečí, bez kabátu, během bombardování. Jako by tím chtěl naznačit, myslím si, že další roky, které Rusinè ještě prožije, od roku 1943 do roku 1965, kdy si pak pro ni smrt přijde doopravdy, třebaže on se ji bude snažit zachránit znovu, jí celkem vzato věnoval on, byly jeho dárkem z lásky.

Jeho manželka mu vděčila za strašně moc. Ve stáří se představoval jako pozorný manžel. I ty potoky slz, které kvůli němu vyplakala hned po porodu, vydával za vedlejší účinek svých starostlivých činů. Než totiž zase odjel do Mentonu, napsal svému otci, aby si bezodkladně přijel pro snachu a vnuka a odvezl je z tý smrdutý ratejny plný hovad, co nehnuli ani prstem, aby mu pomohli. Nechtěl, aby jeho syn zůstal vydaný na pospas někomu jako don Liborio, lemplům jako Peppino, Attilio, Espedito, Matteo. Rozhodl, že bude lepší, když já s mámou pojedeme k jeho rodičům do Savignana. A skutečně, Rusinè byla donucena opustit uprostřed války svoji matku, svého bratra, babičky, tety, se kterými vyrůstala, a jít bydlet k těm cizím lidem, což byli tchán s tchyní a švagrové, se sotva narozeným dítětem. Takové bolestné odloučení! Ona, Nannina, tety plakaly jako želvy. Ubrečený ženský, říkal Federí. On takhle zasáhl, a použil k tomu novou autoritu hlavy rodiny, pro moje a Rusinino dobro. Když to udělal, vrátil se do války.

* * *

Byl v Avignonu, když mu přišla ta zlá zpráva: jeho sestra Modesta, sedmnáct let, umřela. V důsledku toho nešťastného skonu – ve svých vyprávěních používal přesně tahle slova – dostal mimořádnou dovolenku na čtrnáct dní včetně cesty a rozjel se do Neapole.

O Modestě nevím nic, je to přízrak plavovlasé dívky se smutným pohledem, chudokrevného vzezření, který jsem si po desetiletí uchovával buď jako portrét do půl hrudi na černém pozadí – možná nějaký otcův akvarel nebo olej –, nebo v náručí Rusinè, ve chvíli, kdy jí říká, než vydechne naposledy: „Roso, zůstaň u mě, neopouštěj mě.“

Jako malý jsem ji vídal často, zničehonic, za křídly dveří ve via Gemito, v kumbále bez oken na konci chodby, v zrcadlech, ve všech temných koutech v bytě, a i z toho důvodu, to musím přiznat, jsem se v březnu roku 1948 jen neochotně vydal tou tmavou a studenou chodbou až do ložnice, kde bylo otcovo sako, jeho cigarety.

V těch letech byl hrůzy nadbytek, měl jsem příliš mnoho nedávných vzpomínek na ohavnosti. A to, co jsem si nepamatoval sám, se ke mně dostávalo z cizích úst a cuchalo mi to nervy. Například se vyprávělo, že máma pro tu svoji mladou švagrovou tolik plakala, až se jí zkazilo mléko, kterým mě kojila. Vyprávělo se, že ji Modesta dál pevně svírala a nechtěla se jí pustit ani po smrti. A „Modesta“ v těch historkách znělo jako ošklivé jméno děsu, jako možnost, že člověk umře dřív, než dospěje, čas přerušený příliš brzy a neadekvátně, rudé oči ve tváři šílené bolestí. Takhle o tom vyprávěla babička Filomena, otcova matka, a přidávala k obrazu zoufalství obraz trýzně, ale bez jakýchkoli detailů, dokonce i bez příčiny smrti, jako kdyby si její dceru odnesla voda a vítr, a jí nezbylo než volat její jméno z balkonu, z okenního parapetu. Tímhle způsobem o ní mluvila i moje máma, ačkoli obvykle vyprávěla odmlkami, teskným pousmáním, trhaným pohledem. Od nich nebo možná z posmrtného klábosení červotočů v hloubi noci jsem získal dojem, že za závěsem v jídelně večer slýchám dívčí dech.

Zato můj otec svou sestru zmiňoval – poté co jí stejně jako zbytku vlastních příbuzných přisoudil železné zdraví, mimořádnou krásu a velkou inteligenci –, jen aby spojil její nešťastný skon s tou svojí vítanou čtrnáctidenní dovolenkou. Dokonce se zdálo, že tím nejvýznamnějším důsledkem toho úmrtí je právě ten vlak, který ho teď, 27. srpna za rozbřesku, po dlouhé cestě plné nebezpečí přiváží na neapolské nádraží, hubeného, bledého, v uniformě, která na něm visí.

Když to vyprávěl, používal slovesa v přítomném čase, jako kdyby chtěl ty události schválně ponechat ve fázi průběhu, aby se k nim čas od času mohl vrátit a vylepšit je, upřesnit souvislosti a vynechat nesrovnalosti. Tam, v Neapoli, zjišťuje, že spojení do Savignana odjíždí až za dvě hodiny. A tak se vydává do čísla 18 ve via Zara, důležité ulici pro jeho život, kde se v jedné ze čtyř budov v Rione Ferrovieri nachází byt jeho otce, ve kterém žil od svých dvanácti let až do dne, kdy odjel na frontu, do Francie, do Ruska, kdoví, a kde bude bydlet v prvních letech po válce. Ve via Zara na vlastní oči vidí, že jedna spojenecká bomba, která v červenci dopadla na náměstíčko, roztříštila dláždění z lávového kamene a poničila byt jeho rodičů v prvním patře, kde nárazová vlna zbourala jednu stěnu v ložnici. A tak se vrací na nádraží a nasedá na vlak do Savignana, kde, jakmile tam dorazí, bude moct oplakávat Modestu, pozdravit se s rodiči, bratry a sestrami a znovu obejmout dvaadvacetiletou manželku a šestiměsíčního syna. Ale po pár dnech se rozhodne odjet s Rusinè a s dítětem do Saviana, aby potěšil svoji mladou ženu, která se, otřesená Modestinou smrtí, strachovala o osud své matky, bratra, příbuzných a toužila se s nimi zase shledat. A tak vida ho, jak se vrací se svou rodinkou za strýci, tetami, tchyní, švagrem do smrduté ratejny.

Takovéhle to bylo vyprávění, pěkně jednolité, kde jedna věta za sebou obvykle táhla další, která z ní logicky vyplývala. To, co se v hlase babičky Filomeny a v máminých odmlkách zdálo nahodilé, odhalovalo v hlase mého otce svůj jasnozřivý průběh, což na mě mělo mocný účinek. Modesta, Modesta. Obě ženy si, třebaže odlišným způsobem, zoufaly, protože to, co se stalo, se – dobrý Bože – taky nemuselo stát: babička totiž vřískala: „Moje Modesta neměla umírat,“ a máma ještě koncem padesátých let občas v duchu počítala a říkala: „Modestě by teď bylo dvaatřicet,“ takže já sám, zasažený jejími vzdechy, jsem nakonec pohlížel na všechno na světě poněkud zaraženě a snažil jsem se představit si to, co bylo, jako kdyby to neexistovalo, nebo v každém případě nějak rozložené a složené do jiných forem, nic závazného pod sluncem, ani slunce ne. Zato můj otec začal po Modestině smrti budovat závazné pasáže a vnukával představu narůstající apriorní danosti, která ve mně sice nedokázala vymazat pocit úzkosti – jaká hrůza být Modestou, postavou, jejíž vedlejší roli předznamenalo už její „skromné“ jméno, jeden dva řádky a pak šlus, už jen ta přízračná přítomnost večer za závěsem, kterou jí zajišťovala babička, červotoči, moje máma –, a přesto na mě přenášela příjemnou skleslost, žádná smutná rozpolcenost, jen radost z bytelné konstrukce. Kolik věcí by se dalo při dobré vůli přičíst stínu téhle mladičké tety. Zemřela, aby svému bratrovi umožnila se zachránit před deportací do Německa. Zemřela – domníval jsem se jako kluk – z lásky k mojí mámě, aby ji zbavila těch cizinců, mezi které ji Federí odsunul, a vrátila ji do Saviana k její mamince.

Zkrátka její skon, když se o něm vyprávělo tímhle způsobem, uvolňoval energii, stával se z něj nikoli konec, nýbrž začátek. Dokonce ani bolest, kterou působil, nesloužila k vyprávění o té bolesti, ale jako vysvětlení toho, jak se Federímu podařilo, aby své drahé znovu objal dřív, než očekával. A když se najednou zdálo, že se všechno zas obrací k horšímu: dovolenka skončila, byl nucen se vrátit zpátky na frontu, své blízké, do jejichž náruče ho Modesta vrátila svou obětí, musel znovu zanechat v ratejně v Savianu, já věděl, že je třeba si jen počkat, že jeho hlas s hlubokými tóny brzy seřadí dílky slov jeden vedle druhého, zbuduje síť nad propastí.

Tak například odjezd ze Saviana. V první chvíli se zdál nezvratný, Federí si oblékl uniformu, dostavil se na velitelství karabiníků, dal si potvrdit nástupní glejt a po objímání, líbání a pláči odjel bezútěšně do Neapole vláčkem ze stanice Nola-Baiano. Kdoví kdy zas uvidí svého syna a Rusinè. Kdoví co pro něj chystají válečné katastrofy. Celý skleslý dorazil znovu do Neapole 10. září kolem čtvrté odpoledne. Panoval tam velikánský chaos. Zjišťoval, jak jedou vlaky do Říma, jenže trať přes Formiu byla přerušená a přes Cassino se dalo dojet jenom do Capuy. Obrátil se tedy na zástupce přednosty stanice, jednoho svého známého, aby získal další informace, a ten – a tady máme další nečekaný zásah prozřetelnosti – mu doslova poradil: „Vrať se domů, hochu. V Capue Němci chytaj všechny projíždějící vojáky. Povídá se, že Badoglio podepsal příměří.“

Federí se polekaně rozhlédl, ale na nádraží naštěstí žádní Němci nebyli. Hledal tedy vlak, aby se vrátil do Saviana: nic, ten příští měl jet až v šest ráno. A tak se vydal pěšky podél trati, dvacet namáhavých kilometrů. Znovu se objevil před Rusinè a jejími příbuznými v devět večer, unavený, hladový, v té ošklivé uniformě obyčejného vojína, a už se nemohl dočkat, až ji ze sebe serve.

První den, ze strachu, aby ho neobvinili z dezerce, se dostavil v civilu ke strážmistrovi. Řekl: „Vlaky nejezděj, v Neapoli mi řekli, že situace je zlá, co mám dělat.“ Strážmistr mu podepsal prodloužení dovolenky z výjimečných důvodů a rozloučil se s ním přesně jako přednosta stanice starostlivými slovy: „Poslyš, hochu, vrať se domů a nevycházej, dokud nepřijedou Američani.“

On vzal to doporučení doslova. Zůstal zavřený doma – ve smrduté ratejně –, dokud 16. září nepřišla od žen, vyslaných na výzvědy, zpráva, že se Američani vylodili v Salernu. Teprve pak vystrčil opatrně nos ze dveří. Jenže 20. září se ženy vrátily z výzvěd s křikem: „Mužský, schovejte se, přijížděj Němci.“ A můj otec se znovu zavřel doma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Střepy na via Gemito.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.