Náboženský kult starověkého Izraele pohledem archeologie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

David Rafael Moulis

Náboženský kult starověkého Izraele pohledem archeologie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Na obálce: Části sošek z pálené hlíny, nalezené nedaleko obětního oltáře v Moce 10.–9. století př. Kr. (foto Clara Amit, Israel Antiquities Authority s laskavým svolením Tel Moẓa Expedition Project)

Tato publikace je výsledkem badatelské činnosti podporované Grantovou agenturou České republiky v rámci projektu č. GA ČR 19–06582S „Transformace kultu: Interakce a kontinuita v hraničních oblastech pozdního Kenaanu, Pelišteje, Izraele a Judska v době železné I–IIC i za nimi“.

Lektorovali: prof. PhDr. Petr Charvát, DrSc.; ThDr. Mgr. Alena Hanzová, Th.D.

© David Rafael Moulis, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-657-6

ISBN e-knihy 978-80-7601-664-4 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-665-1 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-663-7 (1. zveřejnění, 2022)

Archeologie nesmí tvrditi nic, co nemůže dokázati,
ale nesmí také popříti pravdu jen proto,
že se někomu nelíbí.

Josef Miklík

Věnováno mým prarodičům Františce a Vilibaldovi a matce Ivaně za jejich laskavou podporu

Poděkování

Tato kniha vznikla také díky spolupráci s mým kolegou prof. Filipem Čapkem z Evangelické teologické fakulty UK, který se zasloužil o zapojení českých badatelů a studentů do archeologického výzkumu v Izraeli (lokality Chirbet Qeiyafa, Město Davidovo v Jeruzalémě, Nachal Refajím, Tel Azeka a nejnověji také Tel Moca) a o rozvoj vědecké spolupráce s Telavivskou univerzitou. Další cenné rady mi poskytli kolegové prof. Martin Prudký a doc. Petr Sláma, oba rovněž z katedry Starého zákona ETF UK. Za pomoc s transkripcí arabských lokalit děkuji Mgr. Jáchymu Šenkyříkovi.

Na izraelské straně jsem měl možnost spolupracovat s předními odborníky v oblasti biblické archeologie. Konzultace probíhaly osobně i elektronicky. Moje poděkování patří prof. Ze’evu Herzogovi z Telavivské univerzity, prof. Odedu Lipschitsovi z téže instituce, Shue Kisilevitz, M.A., z Izraelského památkového úřadu (IAA) a Telavivské univerzity. Dále prof. Josefu Garfinkelovi z Hebrejské univerzity v Jeruzalémě, Sarah Levavi-Eilat, M.A., z IAA, Heleně Roth, M.A., z Telavivské univerzity a Sabině Kleiman, Ph.D., z Eberhardovy-Karlovy Univerzity Tübingen.

Obrazové materiály do této knihy laskavě poskytli Shua Kisilevitz, M.A. (Tel Moẓa Expedition Project), Josef Garfinkel (Khirbet Qeiyafa Excavation), dr. Loira Freud (The Lautenschläger Azekah Expedition), prof. dr. Kay Kohlmeyer (Mission Archélogique d’Alep), prof. David Ussishkin (Lachish Expedition), prof. Seymour Gitin (Tel Miqneh/Ekron Excavations), prof. Aren Maeir (The Tell es-Safi / Gath Archaeological Project), prof. Tallay Ornan (Hebrejská univerzita v Jeruzalémě), dr. Pnina Arad (IAA). Yael Barschak z Izraelského muzea v Jeruzalémě děkuji za povolení otisknout fotografie pořízené v této instituci a Natali Bashukevich z IAA za poskytnutí obrázků na přebal knihy a povolení k jejich použití.

Výzkum a vydání této knihy podpořila Grantová agentura České republiky udělením grantu GA ČR 19-06582S, za což jí rovněž patří můj dík.

Upřímné a velké poděkování náleží mé rodině a přátelům za dlouholetou podporu a trpělivost ve chvílích, kdy jsem pro ně nenacházel dostatek času.

Úvod

Tato kniha je výsledkem dlouholetého zkoumání náboženského kultu v Izraeli, konkrétně v jeho jižní části známé jako Judské království. Do 20. století byl hlavním zdrojem informací k této tematice biblický text, podle nějž bylo centrum náboženského života starověkých Judejců v Jeruzalémě, v tzv. Prvním (Šalomounově) chrámu, jehož existence však není doposud (a vzhledem ke geopolitické situaci asi nikdy nebude) archeologicky doložena. Mezitím se archeologům daří objevovat nová místa, kde byl v době železné II provozován judský kult. Zdánlivě značné množství pozůstatků materiální kultury nám odkrývá pohled na to, jak vznikla, fungovala a nakonec zanikala jednotlivá kultická místa. Přesto se stále jedná o malý počet střípků z velké mozaiky, jejíž celkovou podobu vlastně neznáme. Abychom k sobě přiřadili jednotlivé dílky, musíme správně kombinovat všechny dostupné zdroje, jako jsou biblické texty, mimobiblické záznamy a materiální kultura.

Tato publikace je z velké části založena na archeologických nálezech, jak napovídá už její název. V něm je pro srozumitelnost čtenářům uvedena jako oblast zájmu Izrael. Nicméně kniha obsahuje poznatky, které se týkají především Judského království čili Judska jako samostatné entity v sousedství severního Izraelského království.

Interpretace jednotlivých nálezů probíhají skrze optiku dnešního světa a našeho osobního, leckdy omezeného vnímání, založeného na kultuře, ve které žijeme, na našem sociálním i ekonomickém postavení, na vzdělání a na získaných zkušenostech, čímž mohou být výsledky bádání do jisté míry ovlivněny. Také je vhodné mít na paměti skutečnost, že ne všechny památky se nám dochovaly a o řadě z nich nemáme žádné doklady. Jejich absence nás může přivést k nepřesným závěrům, které jsou logicky postaveny na doloženém materiálním dědictví.

Přes veškerou snahu o objektivitu a pečlivost si musíme přiznat, že starověký svět můžeme rekonstruovat a chápat oproti realitě poněkud posunutě. Proto jsou velmi důležité odborné diskuse, které jsou naštěstí v oboru biblické archeologie aktuální a živé, mnohdy jsme ale limitováni tím, jak relativně málo dodnes víme o fungování společnosti starověkého Judska a o jeho raných dějinách. Proto se s každým novým nálezem můžeme posunout kupředu, a dokonce nás může donutit přehodnotit dosavadní závěry nejen o judském kultu, ale i o dalších aspektech běžného života, včetně interpretace dějin. Metodologicky správně prováděné archeologické výzkumy, pečlivá dokumentace propojená s kritickým přístupem a znalostmi z oboru nás mohou dovést k vytvoření přesnějšího obrazu minulosti, ale přiznejme si, že se může stát, že místo nalezení odpovědí na položené otázky vyvstanou otázky další.

Tato kniha má za cíl představit v českém prostředí současný stav bádání v oblasti náboženského kultu v Judském království v době železné II, které je postaveno převážně na archeologických nálezech. V textu se nicméně objevuje řada citací biblických pasáží – to proto, abychom si připomněli, co o dané problematice „říká“ Bible, a také abychom dokázali pochopit, co vedlo první generace biblických archeologů k závěrům, z nichž jsou některé díky novějším poznatkům a kritickému přístupu minulostí. O prvních biblických archeolozích se mluví jako o těch, kteří kopali s Biblí v ruce. Tím ovšem nechceme znevažovat práci těchto průkopníků oboru. Právě naopak. Těmto badatelům, jejichž jména zazní na dalších stránkách této knihy, patří velký dík za zásluhy o rozvoj biblické archeologie včetně zavedení metodologických postupů. Nebýt jejich (někdy odvážných) závěrů, které byly často postaveny na interpretacích nálezů za pomoci biblického textu, neměli bychom výchozí bod pro další bádání a odbornou debatu. Připomeňme si, že technické možnosti v 1. polovině 20. století nedosahovaly dnešní úrovně a jakékoliv snahy o porovnávání materiální kultury napříč nalezišti byly limitovány počtem dostupných / učiněných objevů. Jejich množství každým rokem roste a každá generace tak má k dispozici nové artefakty, poznatky a stále dokonalejší vědecké metody.

V úvahu musíme vzít důležitý fakt, že dvě samostatná království, Judské a Izraelské, byly ve skutečnosti rozdílné společnosti. I když některé prvky měly společné, vycházely z kanaánské kultury a lze prokázat kontinuitu některých aspektů. V této knize je pozornost soustředěna na jižní Judské království, o podobě jehož kultu se v posledních letech dozvídáme nové informace. Poměrně nedávno, teprve ve 2. polovině 20. století, byla objevena první judská svatyně, a díky tomu bylo možné začít vnímat judský kult nad rámec výpovědi biblického textu a jeho výkladů.

V knize usilujeme o kritický přístup k dějinám Izraele, k výsledkům a interpretacím založeným na archeologickém výzkumu. Na některých místech je patrné, že si neumíme se všemi nálezy poradit tak, jak bychom si přáli. Proto v některých případech připouštíme více možností interpretace do doby, než bude více důkazů pro jednu či druhou variantu. Archeologické nálezy stejně jako jednotlivé kultury nelze vnímat izolovaně, a tak předložené otázky řešíme v širším kontextu, jelikož mezinárodní kulturní kontakty byly ve starověku, podobně jako dnes, nedílnou součástí každodenního života a docházelo k vzájemnému ovlivňování.

První dvě kapitoly se věnují představení oboru biblická archeologie, dějinám bádání a chronologii doby železné v Izraeli / Judsku.

Témata dalších kapitol jsou řazena podle památek hmotné kultury od větších nálezů (svatyně) po ty menší (oltáře a kadidelnice). Dále je zmíněn nejprve oficiální kult, o němž předpokládáme, že byl součástí státního judského náboženství, a až poté je představen kult soukromý a lidová zbožnost.

Třetí kapitola se věnuje kultickým stavbám v Judsku. Doposud byly objeveny svatyně v Tel Aradu a chrám v Tel Moce. Každá z budov má odlišný architektonický styl, proto je jednou z prvních otázek, na které se snažíme odpovědět, proč tomu tak je a kde je možné dohledat původ obou stylů. Kromě těchto dvou svatyní existují další dvě místa (Beer Šeba a Lakíš), v nichž byly odkryty oltáře nebo kultické vybavení. Znamená to pro nás, že existovalo více judských svatyní, o nichž se dochovaly jen nepřímé důkazy z kdysi existujících svatostánků? Jsou nálezy chrámů spíše ojedinělé, nebo jich bylo v Judsku mnohem více, a tak některé stále čekají na své odkrytí? Lze v Aradu a Moce doložit propojení kultu s ekonomikou?

Následující čtvrtá kapitola se zaměřuje na předměty nutné pro provozování obětí – oltáře. Můžeme je dělit na velké obětní a malé, tzv. kadidlové oltáře, ale i na oltáře s rohy a bez nich. Typologie oltářů je vskutku rozmanitá, a proto je potřeba tyto objekty kategorizovat a až poté je možné hledat původ a inspiraci u sousedních kultur. To se týká především významu rohů a podoby přenosných oltáříků a kultických stojanů, které jsou v této části knihy rovněž zahrnuty.

V páté kapitole prozkoumáme jednotlivá kultická místa, abychom si dokázali představit, jak se v Judsku kult vyvíjel a měnil. I když Bible nabízí vlastní pohled na kultické reformy, archeologická data ukazují události poněkud jinak. Z toho důvodu se zaměříme na možné teorie, jak je lze interpretovat díky archeologii. Bude nás zajímat, kolik proběhlo reforem a zda je lze přičíst nějakému konkrétnímu králi, nebo zda se jednalo o dlouhodobý proces, který šel ruku v ruce s dalšími změnami, například ekonomickými či politickými.

V šesté a poslední kapitole se dostaneme do jiné roviny kultu, totiž do soukromé či lidové. Existuje celá řada kultických koutů (myšlena část místnosti), místností, ale například i drobné nálezy, ze kterých lze vyčíst, že v daném místě byl provozován kult. Do této skupiny je možné zařadit nejrůznější plakety a sošky. Budeme se snažit odpovědět na otázku, koho mají zobrazovat stovky antropomorfních sošek s jednoduchým tělem ve tvaru válce a s výrazným poprsím. Jde o bohyni Ašeru spojenou s kultem plodnosti, nebo sošky sloužily programu na zvýšení porodnosti v Judsku? Druhý rozšířený typ sošek je tzv. jezdec na koni, ale koho má zpodobňovat? Je to Jahve, nebo smrtelník z elitní společnosti? Zodpovězením těchto a dalších otázek můžeme lépe a snad i přesněji rekonstruovat kultický život Judejců v době železné, jejich zvyky v rámci domácností, ale také symbiózu domácího a oficiálního kultu.

V poslední kapitole se seznámíme rovněž s pestrým kultickým životem na území Judského království, který navíc vykazuje celou řadu cizích kulturních vlivů. Jak již víme, náboženství se neodehrávalo jen ve svatyních, ale i v soukromí – v rodinách a u jednotlivců přesně tak, jako je tomu i dnes.

Tato kniha zohledňuje nejnovější poznatky a nálezy v oblasti kultu. Některým aspektům judského kultu jsem se věnoval již ve své disertační práci z roku 2017, ale i ty bylo zapotřebí aktualizovat a vystavit kritice.

Jeruzalém, srpen 2021

Mapa 1
Lokality zmiňované v této knize (převzato z: Historický atlas Bible 2021, s. 261)

I. HISTORIE BÁDÁNÍ A ARCHEOLOGIE KULTU

Bible je, vedle jednotlivých typů keramiky, architektonických stylů a hebrejských nápisů, dalším význačným artefaktem, který o společnosti, ve které vznikl, hodně vypovídá.

Israel Finkelstein a Neil Asher Silberman

Archeologie judského kultu v posledních letech zažívá renesanci, zajímají se o ni mnozí badatelé, a to především díky nálezu pozůstatků chrámu v lokalitě Tel Moca nedaleko Jeruzaléma v roce 2012 (Kisilevitz, 2015; Kisilevitz–Lipschits 2020a, 2020b; Shapira 2018; Garfinkel 2020a; Garfinkel–Mumcuoglu 2019; Faust 2019; Na’aman 2017a; Moulis 2020; Čapek 2022). Tímto objevem se téma judského kultu stalo opět (badatelsky) atraktivním a je mu věnována velká pozornost – zejména archeologů, biblických teologů, historiků a odborníků z dalších spřízněných oborů.

K podobně významnému objevu došlo v 60. letech 20. století v lokalitě Tel Arad, kde byly odkryty pozůstatky menší judské svatyně uvnitř vojenské pevnosti (Aharoni 1966, 1967, 1968; Herzog 1981, 1997, 2002, 2010; Herzog–Aharoni–Rainey 1987; Na’aman 1988, 2002; Moulis 2017; Finkelstein 2020). Tehdy se jednalo o vůbec první doloženou svatyni z doby železné na území někdejšího Judského království. Mezi další doklady provozování kultu se řadí obětní oltář z Beer Šeby (Aharoni 1972b), kultické předměty uložené do kruhové jámy v Lakíši (Aharoni 1975; Ussishkin 2004b) a tzv. svatyně u brány tamtéž (Ganor–Kreimerman 2019; Kleiman – vyjde), či malá soukromá svatyňka v Tel Chalífu (Jacobs 1994a; Borowski 1995). Dlouhodobě jsou zkoumány také menší (přenosné) artefakty, k nimž se řadí například terakotové sošky a amulety (Pritchard 1943; Holland 1975; Kletter 1996; Ornan 2007; Kletter–Saarlainen 2009, 2014; Tully 2011; Wilson 2012; Darby 2014; Briffa 2017, 2019; Garfinkel 2020a; Levavi-Eilat 2020). Pozornosti neušly ani obětní a kadidlové oltáře (Aharoni 1972b, Gittin 1989, 2002; Herzog 2010; Biran 1994; Hitchcock 2002; Windle 2019; Moulis 2021; Arie–Rosen–Namdar 2020).

Náboženství Judska z pohledu archeologie byla v posledních dekádách věnována řada studií a knih, a ačkoliv byly většinou sepsány před objevením svatyně v Moce, řadí se dodnes k významným dílům pro studium problematiky judského kultu (např. Zevit 2001; Gittlen 2002; Kaufman 1961; Nakhai 2001; Hess 2007; Faust 2020; Berlejung 2017; Čapek 2018).

V českém prostředí se postupně objevují překlady některých výše zmíněných knih a vznikají i vlastní monografie a studie českých autorů, kteří tak přispívají k rozvoji oboru u nás i v zahraničí.

I.1 Biblická archeologie

Biblická archeologie má mnoho definic, nezřídka se už od tohoto termínu upouští, přesto se s ním stále můžeme často setkat i v odborných kruzích. Někdy se tato vědní disciplína považuje dokonce za podobor. Původně měla biblická archeologie sloužit k potvrzení pravdivosti informací obsažených v biblických textech. Na první pohled název biblické archeologie jako oboru nevymezuje přesné geografické území – jinými slovy, lze ho definovat jako archeologii biblických zemí, tzn. územních celků, které se v Bibli vyskytují. Proto se můžeme setkat s termíny jako syro-palestinská archeologie, archeologie Levanty apod. Každé z těchto pojmenování má své limity a nemusí být zcela přesné. Josef Miklík kdysi definoval biblickou archeologii takto: Biblická archeologie je věda, která nám líčí kulturní a společenský život vyvoleného národa (Miklík 1936, s. 1).

Dnes ji můžeme chápat jako obor, který nám pomáhá rekonstruovat historii v biblických dobách. Postupně přináší informace o králích a královstvích, o životě obyčejných lidí a také o tom, kde a jak mohli žít autoři biblických příběhů (Finkelstein–Silberman 2007, s. 17). Archeologické nálezy dnes nemají za hlavní a jediný cíl dokazovat či vyvracet pravdivost biblických textů, nicméně pro interpretaci textů jsou zásadním zdrojem informací, zejména pokud jde o porozumění topografii, reáliím, sociálním strukturám, technologiím, obchodu a dalším oblastem každodenního života lidí, kteří stáli za vznikem Starého zákona, i těch, kterým byl tento text určen (Berlejung 2017, s. 23–24).

Počátek biblické archeologie jako oboru je kladen do 20. let 20. století (zakladatelem byl William F. Albright), ačkoliv zájem o nalezení míst z biblických příběhů projevila již císařovna Helena, matka pozdějšího císaře Konstantina, na přelomu 3. a 4. století n. l. (Sláma 2013, s. 227). Dnes není biblická archeologie propojená pouze s teologií jako jedním z odvětví biblických studií, ale existuje jako samostatný (pod)obor, k němuž je kromě znalosti biblických textů zapotřebí také celá řada dalších vědeckých oborů, jako je antropologie, archeobotanika, epigrafika, ikonografie, geografie, geofyzika, klimatologie, genetika, historické vědy a další neméně významné obory využívající moderních technologií.

I.2 Bibličtí archeologové

Za otce biblické archeologie je, jak již bylo řečeno, považován americký orientalista William F. Albright (1891–1971), který vedl archeologické výzkumy v Tel el-Ful a Tel Bét Mirsím a zasloužil se o zavedení metodologických standardů terénní práce, jako například stratigrafie. K jeho následovníkům se řadí William G. Dever (nar. 1933) či Nelson Glueck (1900–1971) (Sláma 2013, s. 228). V současné době na tomto poli působí už třetí generace (izraelských) biblických archeologů. Generacemi myslíme rozdělení archeologů dle jejich preferovaného přístupu k biblické archeologii, proto může být do jedné generace zařazen otec i syn.

Do první generace patřili Eleazar Sukenik (1889–1953), jeho syn Jigal Sukenik-Jadin (1917–1984), známý jen jako Jigal Jadin, Benjamin Mazar (1906–1995) či Jochanan Aharoni (1919–1976). V této době byla identifikována řada biblických míst a byly objeveny vzácné rukopisy od Mrtvého moře. Pro tyto a mnohé další badatele byl biblický text zdrojem historických informací, což ovlivnilo výsledné intepretace a závěry. Později na několika příkladech uvidíme, jak vypadala Aharoniho interpretace dat pomocí Bible.

Druhou generaci, jež se pokoušela o mezioborovou spolupráci, tvořila Trude Dothan (1922–2016) a dodnes aktivní archeolog a historik Nadav Na’aman (nar. 1939).

Mnohem dále jde v přístupech k oboru třetí generace, do níž patří většinou sekulární Izraelci, kteří se nebojí historicitu Bible konfrontovat s kritickým a mezioborovým přístupem. Zástupci této generace jsou například Ze’ev Herzog (nar. 1941), Israel Finkelstein (nar. 1949) či Oded Lipschits (nar. 1963), Yuval Gadot (nar. 1967) a Shua Kisilevitz (nar. 1976). Tato škola, patřící hlavně k telavivské univerzitě, někdy bývá řazena k tzv. minimalistům, zatímco v opozici k nim stojí odborníci z jeruzalémské Hebrejské univerzity, tzv. maximalisté. Ti kladou například vznik Judského království do doby a podoby, jakou popisuje Bible. Maximalisty jsou například Amichaj Mazar (nar. 1942), Josef Garfinkel (nar. 1956) a Eilat Mazar (1956–2021). Více k biblickým archeologům uvádějí ve svých knihách Petr Sláma (Sláma 2013) a Alfred Jepsen (Jepsen 1997).

Samostatnou kapitolou jsou archeologové, kteří část svého profesního života zasvětili výzkumu Jeruzaléma: Charles Waren, Conrad Schick, Frederick J. Bliss, Archibald Dickie, Montague B. Parker (všichni působili v dobách Osmanské říše); Robert A. S. Macalister, J. Garrow Duncan, John W. Crowfoot a Gerald M. Fitzerald v období britského mandátu; Kathleen M. Kenyon po vzniku moderního Státu Izrael, ale ještě za rozděleného Jeruzaléma; David Ussishkin, Jigal Shiloh, Ronny Reich, Eli Shukron, Eilat Mazar, Doron Ben-Ami, Yana Tchekhanovets, Yuval Gadot a Joe Uziel v současné době (více k jednotlivým expedicím viz Reich 2011).

II. CHRONOLOGIE DOBY ŽELEZNÉ V JUDSKU / IZRAELI

Důkazy o velké říši v Davidově době zcela chybí.

Israel Finkelstein a Neil Asher Silberman

Doba železná zahrnuje velmi dlouhé období judských a izraelských dějin, které se dělí do řady fází a ty do ještě kratších údobí. Existuje celá řada přístupů založených na různých interpretacích nálezů a závěrů biblických archeologů. Evidentní rozdíl je viditelný na chronologii minimalistů a maximalistů. Někteří archeologové v průběhu svého odborného působení změnili zastávanou chronologii, nebo ji upravili s ohledem na nejnovější archeologické nálezy, poznatky a interpretace.

Tradiční neboli vysoká (angl. High chronology) či konvenční chronologie vychází z biblické datace a byla či stále ještě je výchozí pro Wrighta (1968), Aharoniho a Amiran (1958): ve starších studiích s ní pracují také Herzog (1997a) a Mazar (2009):

Tradiční ( vysoká) chronologie

Aharoni–Amiran / A. Mazar

Wright

Doba železná Ia

1200–1150 př. Kr.

1200–1150 př. Kr.

Doba železná Ib

1150–1000 př. Kr.

1150–1000 př. Kr.

Doba železná IIa

1000–925 př. Kr.

1000–918 / 900 př. Kr.

Doba železná IIb

925–720 př. Kr.

900–700 př. Kr.

Doba železná IIc

720–586 př. Kr.

700–586 př. Kr.

Tabulka 1
Tradiční chronologie doby železné

Pro vysokou chronologii je typický přechod z doby železné I do doby železné II v roce 1000 př. Kr. Jde totiž o období, kdy se na biblické scéně objevuje David a formuje se Sjednocené království Judska a Izraele.

V biblické archeologii byla vysoká chronologie užívána do roku 1996, kdy Finkelstein navrhl, aby byly události tradičně kladené do 10. století předatovány do 9. století př. Kr., a následně aby se upravily i ostatní podfáze doby železné II. Tak vznikla nízká chronologie (angl. Low chronology), jež stojí v kontrastu k vysoké chronologii (Finkelstein 1996, Boaretto et alii 2005).

Nízká chronologie

Finkelstein

Doba železná I

1125 / 1071–920 / 900 př. Kr.

Doba železná IIa

920 / 900–845 př. Kr.

Doba železná IIb

845–722 př. Kr.

Doba železná IIc

722–586 př. Kr.

Tabulka 2
Nízká chronologie doby železné podle Israela Finkelsteina

Ayelet Gilboa a Ilan Sharon na základě výsledků radiokarbonové metody z přímořského Tel Doru navrhli, aby byla chronologie doby železné posunuta ještě více, a tak předložili supernízkou chronologii (angl. Super low chronology). Podle ní byl přechod z doby železné I do doby železné II až v roce 880 př. Kr. Někdy bývá označována jako „hypernízká chronologie“ (Gilboa–Sharon–Zorn 2004, s. 53). Proti ní byla Garfinkelem na základě výzkumu Chirbet Qeiyafy a užití radiokarbonové metody v kombinaci s vysokou chronologií vytvořena „extrémně vysoká chronologie“ (angl. Ultra high chronology). To znamená posunutí počátku doby železné II v lokalitě Chirbet Qeiyafa více do minulosti, a to dokonce až do 11. století př. Kr. (Garfinkel–Ganor 2008, s. 5, více viz Čapek 2011, s. 19–20).

Dobu železnou IIa můžeme rozdělit do dvou kratších období, která dohromady trvala 150 až 200 let (Herzog–Singer-Avitz 2004, s. 230). Podnětem pro toto rozdělení na dvě fáze jsou specifika keramiky nalezené v Aradu, odkud pochází téměř kompletní typologie nádob doby železné II. Jsou to hlavně rozdíly v jejím provedení. Některé tvary konkrétního typu nádoby se vyskytovaly jen v jedné fázi, avšak ve druhé nikoliv. Týká se to například hrnců s rovným okrajem, které jsou nalézány jen v rané době železné IIa. Naopak hrnce se žlábky na okrajích nádob byly typické pro pozdní fázi: z vrstvy XII v Aradu pochází jen jeden exemplář a teprve v následující vrstvě nastává její masivnější výskyt (Herzog–Singer-Avitz 2004, s. 209–213). Rozdíl mezi oběma fázemi odráží také architektonické pozůstatky, které se projevují v rozvoji urbanismu. Herzog a Singer-Avitz ranou dobu železnou IIa datují do poloviny 10. století př. Kr. a pozdní dobu železnou IIa do pozdního 10. – konce 9. století př. Kr., případně až do raného 8. století př. Kr. (Herzog–Singer-Avitz 2004, s. 209, 230). Pro ranou dobu železnou IIa (v Aradu vrstva XII) jsou charakteristická zemědělská obydlí, která nebyla opevněna, zatímco v pozdní době železné IIa (Arad vrstva XI) se objevují první opevněná města s propracovanými vodovodními systémy. Herzog společně se Singer-Avitz tímto navrhli propojení Finkelsteinovy nízké chronologie a Mazarovy modifikované konvenční chronologie, čímž vyřešili několik klíčových problémů, které se týkaly keramiky a z ní vyplývajícího přesnějšího datování doby železné IIa.

V současné době se jako přijatelný návrh jeví Mazarova modifikovaná konvenční chronologie (angl. Modified conventional chronology), jež vznikla korelací vysoké chronologie (Mazar 2007, s. 122). V roce 2011 ji ještě mírně poupravil, zejména v čase přechodu doby železné I do doby železné II (Mazar 2011, s. 105–111). Právě s modifikovanou konvenční chronologií pracujeme v této knize, není-li uvedeno jinak:

Modifikovaná konvenční chronologie

Mazar 2007

Mazar 2011

Doba železná Ia

1200–1150 / 1140 př. Kr.

1200–1140 / 1130 př. Kr.

Doba železná Ib

1150 / 1140–asi 980 př. Kr.

1140 / 1130–asi 980 př. Kr.

Doba železná IIa

asi 980–asi 840 / 830 př. Kr.

asi 980–asi 830 př. Kr.

Doba železná IIb

asi 840 / 830–732 / 701 př. Kr.

asi 830–732 / 701 př. Kr.

Doba železná IIc

732 / 701–605 / 586 př. Kr.

732 / 701–605 / 586 př. Kr.

Tabulka 3
Modifikovaná konvenční chronologie doby železné podle Amichaje Mazara

II.1 Judské království: negativní archeologická evidence Sjednoceného království

Nízkou chronologii tradičně zastávají badatelé Telavivské univerzity (např. Israel Finkelstein, Ze’ev Herzog, David Ussishkin, Nadav Na’aman a další), jejichž postoj k dějinám starověkého Izraele se často zásadně rozchází s archeology z Hebrejské univerzity v Jeruzalémě (např. Amichaj Mazar, Eilat Mazar, Josef Garfinkel, Amnon Ben Tor). Ti jsou zastánci spíše tradičního pojetí dějin Izraele a při výkladu a interpretacích nálezů vycházejí z biblického textu. Minimalistický přístup nespočívá jen v hledání odpovědi na to, kdy se události odehrály, ale také, jestli se staly tak, jak jsou popisovány v Bibli, pokud se tak vůbec dělo.

Kritické přístupy archeologie v posledních dvou až třech dekádách zpochybnily existenci někdejšího Sjednoceného království. Podle Finkelsteina takový státní útvar nikdy neexistoval a samostatně fungující Judské království mělo podobu malé lokální společnosti až v 9. století př. Kr., a navíc leželo ve stínu severního Izraelského království (Finkelstein 2010, s. 3–28). To se ve srovnání s Judskem zrodilo dříve, v krajině protkané úrodnými údolími a kopci (Berlejung 2017, s. 32), a přesto bylo později opomíjeno, jak napovídá název knihy Zapomenuté království (Finkelstein 2016). Judské království se proti tomu zformovalo na skalnaté, často jen těžko obhospodařovatelné půdě jižně od Izraelského království (mapa 2).

Mapa 2
Hranice mezi Judským a Izraelským královstvím, (převzato z: Historický atlas Bible, 2021, s. 102)

Někteří archeologové se nadále pokoušejí doložit existenci raného Judského království již v 11.–10. století př. Kr. na základě sestavené stratigrafie z míst mimo Jeruzalém, v lokalitách jako je Tel Moca či Chirbet Qeiyafa. Problém však nastává, jak bude popsáno v jednotlivých kapitolách později, při pokusu definovat tato místa jako judská čili spadající do jednoho státního útvaru s Jeruzalémem coby jeho hlavním městem. Chirbet Qeiyafa mohla být spíše pozdně kanaánským městem (Na’aman 2017b, Čapek 2018, s. 48 a 58–59), zatímco Moca je označována v angl. Moza Polity, což znamená samostatnou lokální jednotku založenou na příbuzenských vztazích (Kisilevitz–Lipschits 2020b, s. 306). Přesto je chrám v Moce zatím považován za judský, i když s otazníkem.

Není pochyb o rozsahu venkovského osídlení v okolí Jeruzaléma (Greenhut 2021), nicméně je téměř nemožné určit přesné hranice mezi Judským královstvím a jeho sousedy Pelištejci, Kanaánci a Izraelci. Otázkou je, zda takovýto ohraničený útvar v době, kterou nazýváme rané období Judského státu, vůbec existoval a jestli jednotlivá města ještě nějakou dobu nefungovala na základě rodinných a klanových vazeb nezávisle na centrální moci, jako dozvuk kanaánské tradice městských států. Jeruzalém v této době mohl mít charakter města s nevelkou svatyní a omezeným vlivem na své okolí (Finkelstein–Silberman 2010).

Na’aman používá pojem „Nový Kanaán“ (Na’aman 2010, s. 498) pro přechodové období začínající pozdní dobou bronzovou, kdy zanikají velké kanaánské městské státy, a především v údolích na severu Izraele existuje kulturní a politická kontinuita až do doby železné. V jižním Kanaánu se tato někdejší centra postupně přeměňují na menší vesnice, zcela mizí nebo je obsazují Pelištejci a vzniká tzv. pelištejská Pentapolis tvořená pěti hlavními městy Aškelón, Ašdód, Ekrón, Gat a Gaza (mapa 3). Na druhé straně zde vznikají nová kanaánská osídlení a je doloženo například založení města Chirbet Qeiyafa, které mělo sloužit k obraně před Pelištejci, jakkoliv jeho trvání nebylo dlouhé a město bylo po několika desetiletích zničeno a opuštěno. Další kanaánská sídla v Šefele (tzv. Přímořská nížina táhnoucí se od Středozemního moře směrem na východ k Judským horám) byla postupně začleněna do nově vzniklých státních celků, jako bylo Judské království či Pelištea, a kanaánské obyvatelstvo se stalo součástí Judského a Izraelského království. Proto je kontinuita kultury a kultu v některých městech patrná i nadále v době železné II (Na’aman 2010, s. 517).

Mapa 3
Pelištejská Pentapolis, Jeruzalém je vyznačen jen pro orientaci, (převzato z: Dothan 2003, s. 190)

III. CHRÁMY A SVATYNĚ

Tak dokončil Šalomoun zdárně dům Hospodinův i dům královský a všechno, co si předsevzal, udělat v domě Hospodinově i ve svém domě.

Tu se v noci ukázal Šalomounovi Hospodin a řekl mu: „Vyslyšel jsem tvou modlitbu a vyvolil jsem si toto místo za dům pro oběti.“

(2Pa 7,11–12)

III.1 Kanaánské chrámy v pozdní době bronzové (16.–12. století př. Kr.)

Informace o uspořádání Kanaánu pocházejí z rozsáhlého egyptského archivu v el-Amarně, v němž se dochovala korespondence mezi Egyptem a okolními zeměmi ze 14. století př. Kr. Kanaán byl tvořen minimálně dvaceti hlavními městskými státy. Každý měl svého vládce a uvnitř každého z měst se nacházelo několik chrámů. Kanaánský náboženský systém byl součástí západosemitského panteonu, jejž můžeme rekonstruovat na základě textů z dnešního města Ras Šamra, někdejšího městského státu Ugarit (více k ugaritským náboženským textům viz Stehlík 2003).

Co se týká chrámů, doposud jich bylo z tohoto období v jižní Levantě objeveno více než dvacet ve městech, jako je Tel Burna (Shai–McKinny–Sharp 2015), Šekem, Chasór (pět chrámů), Megido, Lakíš (dva chrámy), Tel Mevorach, Bét Šeán, Timna, Ammán, Tel Kitan, Pella a další. Tak jako u okolních kultur bylo běžné, že v každém městě byl hlavní chrám a několik vedlejších, totéž platilo i pro Kanaán. Podle Fausta byl chrám v každém kanaánském městě i vesnici (Faust 2019, s. 5–6).

Architektura chrámů v pozdní době bronzové plynně navazuje na tradici střední doby bronzové. Architektonická rozmanitost vylučuje existenci pevně zakotvených pravidel pro podobu svatyň, přesto Faust na základě vlastních i sdílených poznatků navrhuje následující dělení (Faust 2019, s. 5–10):

1. chrámy osově symetrické – podlouhlé stavby, vnitřní prostor byl rozčleněn do dvou až tří prostor, hlavní loď byla často čtvercová a v zadní části se nacházel výklenek pro umístění sochy božstva (Megido, Šekem, Chasór)

2. chrámy s vyvýšenou vnitřní svatyní – někdy kombinují kanaánský koncept s egyptskými dekorativními prvky (Bét Šeán, Lachíš)

3. chrámy s nepřímým vstupem do svatyně a nepravidelným půdorysem – vnitřní svatyně není vidět od hlavního vchodu do chrámu a jeho součástí jsou další přidané skladovací místnosti (Bét Šeán, Lakíš, Tel Mevorach)

4. malé chrámy s přímým vstupem – méně obvyklá skupina svatyní, které nelze přiřadit do žádné z výše jmenovaných (Chasór, Timna, Ammán).

Později uvidíme, že svatyně z doby železné, objevené nejen v Judsku, ale i v okolních zemích, odrážejí a kombinují výše popsané charakteristiky.

III.2 Šalomounův chrám: tradice a původ architektury

Šalomounův chrám, který kdysi stával na Chrámové hoře v Jeruzalémě, čelí spoustě nevyřešených otázek, a to hlavně proto, že jediným zdrojem informací k této stavbě je její popis v knihách Královských. Svatostánek byl podle tradice zbudován na místě, které bývá ztotožňováno s horou Sijón. Dnes je Sijón označením pro vyvýšeninu nacházející se za hradbami Starého města. Již dříve toto pojmenování nesla skalní pevnost dobytá králem Davidem čili „Město Davidovo“:

Král šel se svými muži na Jeruzalém proti Jebúsejcům, obyvatelům země. Ti Davidovi řekli: „Sem nevstoupíš, leč bys odstranil slepé a kulhavé.“ Prohlásili: „Sem David nevstoupí.“ Ale David dobyl skalní pevnost Sijón, to je Město Davidovo. (2S 5,6–7)

Jakékoliv archeologické doklady o tomto Prvním chrámu z 10. století př. Kr. nicméně chybí. To je způsobeno tím, že od dob jeho zničení babylónskými vojsky v roce 586 př. n. l. byla Chrámová hora několikrát zásadně upravena. Za krále Heroda Velikého byla zvětšena a dalšími stavebními aktivitami v následujících staletích byly odstraněny hmotné pozůstatky Šalomounova chrámu. Navzdory svému významu nebyla Chrámová hora doposud systematicky prozkoumána. Z politických důvodů by to byl problém, protože podle dohody o statu quo je správa ponechána muslimské nadaci Waqf. Co bylo na Chrámové hoře, je izraelským archeologům nedostupné. A proto můžeme analyzovat jen biblický text, a pak k němu hledat paralely, například u chrámů odkrytých na území starověkého Izraele, ale i v okolních zemích. Na základě poměrně důkladného popisu Šalomounova chrámu v Bibli lze rekonstruovat jeho podobu do nejmenších detailů.

V první řadě si musíme představit architektonický styl chrámu, jak je uveden v 1. knize Královské 6–7. Popis budovy je detailní, ale pro nás je důležitý půdorys a vnitřní uspořádání svatyně. Velikost stavby nebyla nikterak závratná ve srovnání s Herodovým chrámem, rozměry totiž byly 60 loket na délku, 20 na šířku a 30 na výšku (1Kr 6,2). Přepočet na metry je možný za užití krátkého (egyptského) lokte, jenž měřil asi 44,5 centimetru a podle některých badatelů byl v této době užíván jako standardní. Na území Izraele byl později používán také tzv. dlouhý (královský) loket o délce cca 52,5 centimetrů (Aharoni 1968, s. 24). Prostor chrámu byl tvořen předsíní, hlavní chrámovou lodí a kolem celé vnější stěny byla zbudována přístavba:

Délka předsíně před lodí chrámovou byla dvacet loket podle šířky domu a před domem byla široká deset loket. (1Kr 6,3)

Při celém domě dal vybudovat přístavbu vysokou vždy pět loket a spojil ji s domem cedrovými kmeny. (1Kr 6,10)

Dvacet loket od zadní strany domu vybudoval přepážku z cedrových desek od podlahy až ke stropu a uvnitř vybudoval svatostánek, velesvatyni. (1Kr 6,16)

Zrekonstruovaný půdorys chrámu na základě textu (obr. 1, stavba č. 4) zapadá do konceptu tzv. budovy → in antis, kdy byl vchod tvořen dvěma sloupy mezi antami, tj. přečnívajícími bočními zdmi. Odtud plyne název tohoto typu chrámu, jinak také označovaného jako severosyrský. Literární styl použitý v citované biblické pasáži se v mnohém podobá asyrským královským záznamům z 8. a 7. století př. Kr., což může být doba, kdy byly biblické pasáže popisující stavbu Šalomounova chrámu dokončeny či editovány (Garfinkel 2019, s. 2). Israel Finkelstein tvrdí, že raná biblická verze o stavbě Šalomounova chrámu mohla být sepsána až za vlády Chizkijáše, kdy byla značná část obyvatel Judska severoizraelského původu. Izraelci totiž přišli ze severu roku 722 př. Kr., kdy severní Izraelské království dobyli Asyřané. Do Judska si s sebou přinesli vzpomínky a tradice, které se musely promítnout do biblického textu (Finkelstein–Silberman 2010, s. 117–119). Text byl sepisován a dokončen později než v době, ke které se vztahuje, jedná se tedy o → anachronismus.

Obr. 1
Chrámy stylu in antis z doby železné:
1. Tell Tajinát, budova XVI
2. Tell Tajinát, budova II
3. Moca
4. Šalomounův chrám
5. Ajn Dára
(podle Garfinkel 2019, s. 6)

Díky archeologii není sebemenších pochyb o tom, že podobná architektura existovala nejen v Judsku, ale i mimo něj. Nejznámějšími doklady jsou dva chrámy na území dnešní Sýrie (Ajn Dára) a Turecka (Tell Tajinát). Stavby byly odkryty daleko za hranicemi Judska, a přesto nám mohou objasnit nejasné otázky související s Šalomounovým chrámem.

III.3 Chrámy v Tell Tajinát

Po dlouhá desetiletí byly za nejbližší paralelu k Šalomounově chrámu považovány svatyně z Tell Tajinát. Dva chrámy (budovy č. II a XVI) z doby železné II byly odkryty dvěma expedicemi v letech 1936 a 2009 (Harrison 2012) (obr. 1, stavby č. 1 a 2). Ačkoliv je spojuje podobný architektonický styl (podlouhlá budova členěná do tří částí), liší se velikostí, orientací a sloupy před vstupem. Jeden z chrámů v Tell Tajinát mohl být tradičně zasvěcen bohu bouře a druhý jeho družce (Harrison 2012, s. 18–19).

Budova II je většinou odborníků označována za typ → in antis, který navazuje na tradici známou již ze 3. tisíciletí př. Kr. v Anatolii. Jako větší z obou chrámů měl zdi postavené z nepálených cihel a je datován buď do let 825–720 př. Kr. (Haines 1971, s. 66) nebo do pozdního 8. až raného 7. století př. Kr. (Harrison 2012, s. 6 a 10). Osa chrámu probíhá téměř ve východozápadním směru, na délku měří 25,35 a na šířku 11,75 metrů. Krytý vstup se schodištěm byl podepřen dvěma sloupy umístěnými na zádech dvojice čedičových lvů (dochovala se jen jedna patka se dvěma lvy). Hlavní loď o rozměrech 7,62 × 9,6 metrů oddělují od velesvatyně (7,62 × 3,25 metru) dva pilíře. U vstupu do této nejposvátnější části chrámu s vyvýšeným pódiem z vápencových a čedičových kvádrů stál kultický stojan z omítnutých cihel. Ve dvou kamenech ve velesvatyni byly vyhloubené díry, které sloužily k ukotvení nábytku či jiného vybavení, jež se nám nedochovalo (Harrison 2012, s. 6–9).

Druhý, menší chrám (budova XVI) má rozměry 9 × 21 metrů a osu skoro ve směru sever – jih. Vápencovému schodišti dominoval mohutný čedičový sloup, z něhož se dochovala spodní zdobená část zapuštěná hluboko do podlahy; druhý, menší sloupek se nacházel v levé části schodiště. Krytý vchod se schodištěm byl od zbytku chrámu oddělen dvěma pilíři, stejně jako hlavní chrámová loď od velesvatyně. Ta měla opět zvýšenou podlahu (pódium) z pálených cihel po téměř celé ploše podlahy. Vše doplňuje volně stojící stavba z cihel, která dříve sloužila jako oltář. Chrám nese stopy po těžkém požáru, jenž postihl i velesvatyni, kde se → in situ dochovaly zlaté, bronzové a kovové nástroje, keramické nádoby (úlitbová váza, velká asyrská glazovaná nádoba) a další rituální předměty. Překvapením pro archeology byl nález několika hliněných tabulek s pozdně asyrskými texty, datovanými do poloviny 7. století př. Kr. Tabulky spadají do skupiny amuletů a některé byly původně zavěšeny, což dokládají otvory (Harrison 2012, s. 13–16).

Na základě posledních výzkumů místa se jeví jako pravděpodobné, že chrám byl postaven v 8. století př. Kr., ale můžeme připustit i variantu vzniku komplexu v pozdním 9. století (Harrison 2012, s. 17–18). Oba chrámy jsou kombinací anatolského či severosyrského stylu, ovlivněného někdy ke konci 8. až počátku 7. století př. Kr. chetitskou výzdobou. Není to pro zdejší oblast nic výjimečného a více příkladů propojení těchto dvou kultur je doloženo i jinde.

Chrám v Tell Tajinát se s Šalomounovým chrámem v mnohém shoduje. Například v tom, že jsou oba ve stylu → in antis, a zejména základní rozvržení svatyně do tří prostor je podobné, ačkoliv u Šalomounova chrámu není z popisu jasné, že by byla hlavní loď stavebně oddělena od velesvatyně tak, abychom mohli hovořit o dvou místnostech. Navíc jeruzalémský chrám byl kolem dokola obestaven přístavbou, již nemá ani jeden z chrámů v Tell Tajinát. Dnes se tedy za nejbližší možnou paralelu k Šalomounovu chrámu považuje chrám ze syrského Ajn Dára a také chrám z Tel Mocy v dnešním Izraeli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Náboženský kult starověkého Izraele pohledem archeologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.